TRITON

Praha / Kroměříž

Bohumil Svoboda

THOMAS MORE

světec a utopista

Tato kniha ani žádná její část nesmí být
kopírována, rozmnožována ani jinak šířena
bez písemného souhlasu vydavatele.

Autor:

Bohumil Svoboda

© Bohumil Svoboda, 2014

© Stanislav Juhaňák – TRITON, 2014

Cover © Dagmar Krásná, 2014

Vydal Stanislav Juhaňák – TRITON,

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10,

www.tridistri.cz

ISBN 978-80-7387-726-2

Milému synu Tomáši (Morovi)

k jeho padesátinám.

Předmluva

Milí čtenáři,

pokud si Vás dovedu představit, řekl bych, že se budete skládat ze dvou velkých skupin: jednou, tou větší, budou křesťané, kteří budou v knize hledat zajímavé svědectví o neohroženém světci, druhou, menší, budou lidé hledající, milující historii a dychtící dozvědět se víc o muži, jehož jméno si ve školách spojovali s bájnou Utopií.

Možná to bude u obou skupin budit jisté rozpaky – světec, ke kterému se hlásí jako k předchůdci socialistických myšlenek i komunisté? Nebo socialista, který shodou okolností či vlivem církevní strategie dosáhl stupňů oltáře a byl prohlášen za svatého?

Čtenář bude muset opustit navyklá schémata a možná i předsudky a ponořit se do světa humanismu, renesance a počínajícího kapitalismu v Anglii, aby jeho dosavadní pohled byl obohacen právě o znalost zcela nových rovin osobnosti Tomáše Mora. Nebudu zde vypisovat a opakovat to, co autor knihy velmi detailně srovnává, například Platónovy představy ideálního společenského zřízení a vliv na Morovu Utopii, neexistující ideál. S překvapením možná budeme číst o výchově v Morově rodině, takřka protestantsky přísné, i o jeho smyslu pro humor na druhé straně, kdy často i na samu Utopii je pohlíženo jako na zábavný román. Setkáme se s mužem – soudcem, úředníkem, rádcem krále – který přes všechny své služby hledí na dobro církve více než na dobro království a dokonce i daleko více než na dobro vlastní a své rodiny.

Přeji čtenáři, aby stanul okouzlen z Morova celostního pohledu na svět. Dnes, kdy vše spěje k větší a větší specializaci i uvnitř oborů, je More vzorem a prototypem vědce, filozofa i tvůrce, který má nadhled a vidí vše ve správných souvislostech. Jeho sociální cítění je až překvapivě zakotveno v naprosto praktických důsledcích jeho myšlení a života. Nebyl nepraktickým snílkem, ale člověkem, který dokázal pomoci bližním na všech úrovních. To vše a mnohem více se pozorný čtenář dozví z vlastního textu této knihy.

Na cestu ke čtenáři jí i jejímu autorovi přeji hojnost Božího požehnání.

V Praze, 17. 10. 2013

Dominik Duka, arcibiskup pražský

KAPITOLA I.

Svět Tomáše Mora

Anglie se ještě zmítala v bouřích bratrovražedné války „dvou růží“, když se v Londýně narodil muž, o němž G. K. Chesterton napsal, že ho historie jednou pravděpodobně ocení jako největšího Angličana všech dob. Narodil se Tomáš More, jemuž se později dostalo přídomku „svatý“.

Největší Angličan všech dob? Jistě velké slovo. Někdo větší a významnější než třeba William Shakespeare? Ale Chesterton měl na mysli především velikost mravní, ne pouze rozšířenost, známost jména. Kdo byl tento Tomáš More?

Na tuto otázku bychom se pravděpodobně dočkali dvojí různé odpovědi. Jako by More měl dvě tváře a odhaloval jednou tu, podruhé zase onu. A jako by ty dvě tváře spolu nijak nesouvisely.

Čtenář učebnic dějin socialismu bude jistě znát Tomáše Mora jako autora knihy zvané „Utopie“, která obsahuje nárys společenského zřízení, jehož ústřední myšlenkou je koncepce založená na společenském vlastnictví. Nevyčte odtud zřejmě nic nebo téměř nic o jeho křesťanství, anebo prohlásí, že to pro věc samu nemá význam. Křesťan bude zase možná vědět, že More byl mučedníkem anglické reformace, ale sotva bude mít tušení o tom, že jde současně o muže, jemuž historie socialismu přiřkla roli svého předchůdce.

Dvě složky osobnosti na prvý pohled v nesrozumitelném rozporu, dvě sobě zcela nepodobné tváře! Kde však vzniká tento dvojí pohled na historickou postavu, která je dokonce jednou z nejlépe zdokumentovaných osob své doby? Podnětem k otázce je „Utopie“, spis, který jako by vyvracel mnohé z toho, co víme o jeho životě a díle od něho samého. „Utopií“ a jejím autorem se zabývala dlouhá řada myslitelů a umělců – od těch, kdo vidí socialistu či komunistu a snižují význam jeho katolicismu, pokládajíce jeho svatořečení za pouhý taktický tah církve – tato tradice začíná protestantskými spisovateli brzy po jeho smrti – až po ony životopisce, kteří vidouce světce, neberou v úvahu žádnou z jeho myšlenek společenských. Už brzy po jeho skonu začaly vznikat první životopisy, od té doby jsou jich ve světové literatuře desítky, vznikla i románová a dramatická zpracování jeho vskutku dramatického, vzrušujícího života. Také Shakespeare začal psát hru na toto téma, která však, bohužel, zůstala jen několikastránkovým torzem. Vznikly desítky prací, jejichž opodstatnění spočívá buď v obhajobě jeho katolicismu, nebo v jeho popírání, anebo v obraně jeho sociálně-etických myšlenek.

Názory na Mora samého i na jeho dílo se tedy různí. Jak je tomu ve skutečnosti? Co je pravda?

Tato kniha chce shrnout všechno podstatné, co se k Tomáši Morovi vztahuje v souvislosti s jeho „Utopií“. Není to životopis, tím méně životopis světce. Pokud se jeho životem zabývá, pak jenom potud, pokud je to bezpodmínečně nutné třeba k osvětlení dobových souvislostí, prostředí jeho růstu nebo vlivů, s nimiž se setkával a jež ho formovaly. Není to však ani traktát, který by se zabýval výhradně společenskou stránkou jeho díla.

More žije na rozhraní dvou epoch, z hlediska politicko-hospodářských dějin na předělu středověku a novověku, z hlediska dějin kulturních na rozhraní renesance a reformace. Žije v době, která hrozí zničením a také ničí celou hierarchii hodnot, považovaných do té doby za pevné či dokonce posvátné, počínaje ekonomickými a konče mravními (či obráceně), v době, v níž se hroutí starý svět a vzniká nový. Evropou šla vlna reformace, která zaplavila a smetla všechno, co jí stálo v cestě, a každého, kdo se s ní nemohl nebo nechtěl ztotožnit. Není to ovšem v dějinách nic nového. Církev již poznala ve své historii takové údobí: dobu zhroucení říše římské, jež zrodila sv. Augustina a sv. Benedikta, období chaosu a rozvratu tehdejší Evropy, kdy se současníkům zdálo, že nastává konec světa. Sv. Augustin musel ve své knize „De civitate Dei“ – „O obci Boží“ vynaložit mnoho důvtipu, aby vyvrátil útoky odpůrců, že to jsou křesťané, kteří tuto katastrofu zavinili.

Je ovšem něco jiného sledovat život někoho od narození do smrti, život celý, uzavřený, studovat historii a na stránkách knih sledovat vývoj minulých dějů a konání jejich hrdinů a dodatečně uvažovat o správnosti nebo nesprávnosti toho či onoho skutku či kroku. Pro čtenáře je v tom trochu jakéhosi předurčení: je už zcela samozřejmé, že se osoba, o niž jde, rozhodla tak či onak, že udělala to či ono. A něco úplně jiného je pocítit sám na sobě pohyb dějin, správně se orientovat a vytrvat na poznané cestě.

Každé nové údobí lidských dějin, má-li být to, co se vytvoří, zdravé a pevné, bezpodmínečně vyžaduje přetavení a převzetí všeho hodnotného, co vytvořily předcházející věky. Tomáš More tak učinil v době, kdy kapitalismus teprve vyrážel, řečeno s Baudelairem, první květy zla. Ale kořeny, z nichž tyto květy vyrůstaly, poznal More s přesností, která zajistila „Utopii“ slávu a uznání až do našich dnů.

V tomto specifickém významu jeho díla leží druhý a hlavní důvod této práce. Na počátku každého převratného údobí vyroste jedna či více postav, které ukazují a vytyčují směr dalšího vývoje společnosti. Způsob, jakým nám jej ukazuje, bývá ovšem různý: sv. Benedikt psal svou Řeholi maje před očima pravzor prvotní církve a přejímaje vzory východních komunit. Nemyslel na organizaci státu a společnosti. V době rozvratu společnosti a vyostření obrovských třídních rozdílů mu šlo spíše o život odtržený od společnosti, aby zachránil originál křesťanské pospolitosti, o život cílící k Bohu, život čistý, avšak činný, život rovného mezi rovnými. A na zdánlivě úzce vymezeném teoretickém základě jeho Řehole a praxi několika komunit, založených za jeho života, vyrostla široká síť klášterů, kostelů a škol, vytvářející pevnou osnovu společenské organizace, kulturní a částečně i politické, páteř nové Evropy. Tomáš More se o tisíc roků později zabýval chybami stávajícího uspořádání a zamýšlel se formou spíše zábavnou nad možnou základnou společnosti nové. Možnou? Nikoliv. Byla to základna utopická, obracející se k celé společnosti, v níž však nebylo síly, která by ji mohla uvést ve skutek. Ale její význam není proto o nic menší.

Veliká a složitá postava Tomáše Mora, státníka a politika, umělce a filozofa, vědce i praktika a nakonec – nikoliv však v poslední řadě – katolického světce představuje syntézu nejlepších výsledků duchovních proudů své doby i minulosti. Obdařen bystrou pozorovací schopností a smělou odvahou kritika vynikal především mimořádným porozuměním hospodářským a sociálním poměrům své doby. To vše zoceleno charakterem osobnosti, který nelze lépe označit než přídomkem „svatý“, a to svatý nejen svým individuálním vzepětím k Bohu, nýbrž i v horizontální úrovni života. Jeho pravdivé zhodnocení je možné jedině s přihlédnutím k této stránce jeho osobnosti. Máme-li správně pochopit „Utopii“ a máme-li se vyhnout omylům navršeným minulými stoletími, je třeba několika slov o výsledcích jejího zkoumání, k nimž dospěly studie posledních desetiletí, zejména v pracích T. E. Bridgetta (Life and Writings of Sir Thomas More, 1892, 1898, 1935), R. V. Chamberse (Thomas More, 1976), E. E. Rogerse (The Correspodence of Sir Thomas More, 1970), J. B. Trappa (Erasmus, Colet and More, 1990), dále Ch. Hollise, Daniela Sargenta, H. W. Donnera a dalších, zejména však Sborníku z mezinárodního kolokvia v Bruselu (1980). Napříště tedy již nebude možno „Utopii“ číst bez obšírného komentáře, bude-li jí kdo chtít správně porozumět. „Utopie“ přestává být pouhou zábavnou četbou, i když i tou byla a je.

KAPITOLA II.

Morův život

Nebude to obyčejný životopis, třebaže obyčejně začíná. Na několika místech bude nutné odbočit, abychom si blíže ujasnili, jakým způsobem vznikala spornost některých momentů, jež dříve působily v morovských studiích chaos a jejich autorům těžkou hlavu.

Tomáš More se narodil 7. února 1478 v Londýně jako syn londýnského právníka, později rytíře, Johna Mora. Byl jedním ze šesti dětí. Otec, mladý advokát, jen s námahou opatřoval rodině vše potřebné, zvláště když mu brzy zemřela žena, Tomášova matka. Tomáš zahájil své vzdělávání ve škole u Sv. Antonína – tehdy byly všechny školy tím či oním způsobem svázány s některou církevní institucí – která stála podle tehdejších zvyklostí pod patronací canterburského arcibiskupa kardinála Mortona, k jehož dvoru se mladý Tomáš o několik roků později – ve svých třinácti letech – dostal jako páže.

Období strávené v blízkosti kardinálově mělo pro Mora mimořádně veliký význam. Na Mortonově dvoře poznal výkvět anglické šlechty a duchovenstva, především se tam však seznámil se všemi problémy, které tehdy hýbaly Anglií a světem. Morton byl ve své době muž vynikající širokým rozhledem a chápáním života. Patří jistě k výjimečným darům Morova života, že byl již v raném mládí formován takovým představitelem duchovního života. Alespoň v nejhrubších obrysech se More už u něho naučil rozumět přítomnosti. Celá první část „Utopie“, kritická, vděčí do značné míry za svůj vznik tomuto období. Kardinál Morton si bystrého chlapce oblíbil, vyslovil se o jeho schopnostech velmi pochvalně a na jeho přímý zásah byl Tomáš poslán na další studia na oxfordskou univerzitu.

To mu bylo asi čtrnáct roků. Byl to prudký přechod. Bohatství kardinálova dvora vystřídala studentská bída často o hladu a v zimě studených kamenných oxfordských budov. Nebyla žádná stipendia, zato však studenti mnohdy chodili po žebrotě. More poznává na vlastní kůži sociální zřízení své země. Oxfordské období, třebaže netrvalo příliš dlouho, má pro Mora nemalý význam. Setkal se tam tehdy s předními anglickými humanisty Linacrem a Grocynem, jimiž se anglický humanismus připíná k Platónské akademii ve Florencii. Prostřednictvím jich poznal Tomáš učení italského myslitele Pica della Mirandola, který se stal na nějakou dobu jeho oblíbeným autorem. Jeho životopis také More později přeložil z latiny do angličtiny. Znamenal tehdy pro Mora nejvýznamnější postavu humanismu, nejvýznačnějšího proudu té doby, který také Mora plně zaujal a vzbudil v něm lásku k antické kultuře a filozofii, zejména Platónově. Zvláště pak – poznamenává Erasmus Rotterdamský, jeho přítel, s úsměvem – už jako mladík horoval More pro Platónovu „Ústavu“, kterou prý obhajoval včetně navrhovaného společenství žen.

Avšak po necelých dvou letech, v nichž ovládl kromě latiny i klasickou řečtinu a antickou filozofii a literaturu, toto období náhle končí. Tomáš se na rozkaz svého otce vrací do Londýna. Hlavní roli v tomto rozhodnutí hrála pravděpodobně otázka peněz. Morův otec asi nebyl finančně s to udržet Tomáše dále na studiích. Zdálo se mu asi také, že se Tomáš příliš oddává literatuře a filozofii a zanedbává studium práv, která mu měla zajistit vlastní živobytí. Tomáš byl vždycky držen zkrátka, dokonce tak, že si nemohl ani nechat spravit boty, aniž o to požádal otce. O době svých studií v této souvislosti sám napsal:

„Nikdy jsem se nenaučil, co je to rozmařilost, a peníze jsem nikdy špatně nepoužil. Na ničem jsem nelpěl a ničeho si nehleděl kromě studií.“

Zásah otcův neznamená, že by se Tomáš byl obrátil ke studiu práv proti své vůli. Alespoň to nikde nezaznamenal. Z jeho rychlé právnické kariéry je vidět, že ani v tomto směru nic nezanedbal. Ostatně jeho poslušnost a úcta k otci byly vždy příkladné. Když se stal kancléřem, neváhal podle krásného anglického zvyku pokleknout veřejně ve westminsterském paláci před otcem a poprosit ho o požehnání.

Obr. 1 Sir John More, otec Tomáše Mora (Hans Holbein ml.)

Zde tedy končí druhé období jeho růstu. Toto, humanistické a svobodomyslné, stejně jako prvé, výrazně katolické doma a na dvoře kardinála Mortona, tvoří dvě nitky, které lze sledovat v celém jeho pozdějším životě. More ovládl v té době také francouzštinu, hudbu a matematiku. Stal se jedním z nejlepších latinských stylistů a slavnostním latinským řečníkem své doby. Naučil se také logickému myšlení, jež významně podepřelo jeho realistické zaměření. Odtud později tolik jeho invektiv proti přežilé části scholastické filozofie, vyspekulované a vymyšlené.

Po návratu z Oxfordu do Londýna se zapsal na právnické škole New Inn, součásti školy zvané Lincoln’s Inn. Měl už za sebou první literární pokusy, několik básní se satirickou tendencí i pokus o jakýsi jevištní útvar. Zajímavé je, že už v první z jeho raných básní se objevuje zmínka o popravišti:

„Instead on pillows lieth after on the block.“

„Místo na poduškách spočívá pak na popravčím špalku.“

Zachvělo jím tu snad tajemné tušení vlastního osudu? Dlouho před Shakespearem napsal „Sedm období lidského života“ („Seven Ages of Man“), jež rozdělil na dětství, mužný věk, lásku, stáří, slávu, čas a věčnost. V sedmé části, ve Věčnosti, věčnost kárá čas, který je jen otáčením slunce a měsíce. Svou mladistvou filozofii, která zůstala, jak uvidíme, jeho filozofií celoživotní, vložil sem do závěru psaného latinsky:

„Qui dabit aeternam nobis pro munere vitam,

In permansuro ponite vota Deo.“

„Svá přání svěřujte vždy jsoucímu Bohu,

jenž nám darem dává věčný život.“

Morova váha ovšem neleží v poezii, ani v mladistvé, ani v pozdější, ani v jeho spisech historických. Je daleko největší v jeho „Utopii“, v jeho spisech teologických a korespondenci.

Právnickou látku ovládá More v krátké době tak, že jsou mu ještě jako žákovi svěřovány přednášky a čtení, které obvykle vyžadovaly dlouhodobá studia. Do doby jeho pobytu ve škole New Inn patří silný vliv tehdejšího lektora Písma a později zpovědníka a přítele Johna Coleta, vliv takové váhy, že ho More později nazval „director of my life“ – „formátor mého života“. Jaká to asi musela být osobnost! Morův křesťanský životní názor se pod vlivem studií a domácího prostředí rychle prohluboval. Osmnáctiletý začíná ve shromážděních při kostele sv. Vavřince pořádat přednášky z křesťanské filozofie. Zejména věnoval v té době pozornost spisu sv. Augustina „De civitate Dei“ – „O obci Boží“. Tyto přednášky nebyly ovšem zřejmě zaměřeny teologicky, nýbrž historicky a k filozofii dějin. Z nich se nám, bohužel, nezachoval ani zlomek.

Když dokončil právnická studia, byl již natolik známý, že byl ihned jmenován lektorem na jiné právnické škole, Furnival’s Inn. Avšak ani studium práv či literatury ho neodvrací od studia teologie. Čte církevní otce a studuje křesťanskou filozofii, která na něho dělá tak hluboký dojem, že zvažuje, zda se nemá vzdát světské kariéry, jejíž dráhu tak úspěšně nastoupil, a věnovat se povolání duchovnímu.

Toto období má pro pochopení Morovy osobnosti zvláštní význam. Žádné jiné nebylo tak často zkreslováno, protože zde se nejvíc střetávaly náboženské rozdíly jeho životopisců. Bude na místě uvést pro ujasnění takových výkladů a úprav dva citáty. Erasmus Rotterdamský, Morův přítel, nejlepší, nejpodrobnější a nejvěrohodnější životopisec, píše o této Morově životní fázi (Ep. 447) – cituji podle jiného důležitého Morova životopisce Bridgetta (Sir Thomas More, 23):

„Zatím se zaměřoval celou myslí k cvičení zbožnosti, přihlížeje a mysle na kněžství, bděním, posty, modlitbami a jinými přísnostmi. V kteréžto věci se ukázal moudřejším než většina kandidátů, kteří se prudce derou do tohoto krušného povolání, aniž by si dříve vyzkoušeli své síly. Jediná věc, která mu zabránila, aby se věnoval tomuto způsobu života, bylo to, že se nedovedl zbavit touhy po stavu manželském. Zvolil proto raději stát se cudným manželem než nečistým knězem.“

To je svědectví současníka a přítele, k němuž učiní Seebohm (The Oxford Reformers) následující komentář:

„Že se v znechucení odvrátil od nečistoty kláštera k lepšímu údělu, který myslel, že mu svět nabízí v životě cudném a užitečném, víme od Erasma.“

Erasmus samozřejmě nic o nečistotě kláštera neříká. Podobných překroucení bychom nalezli více. O něco dále pokračuje Seebohm:

„More se oženil… a navždy se vzdal touhy po mnišském životě.“

To je pravda, pokud jde o možnost uskutečnění. Pokud má však tato věta u Seebohma ten smysl, že More připraven o iluze šťastně unikl jakési šalbě, pak to pravda není. Víme přece z vlastních dojemných Morových slov, že v něm monastický ideál vždycky žil a že mu Bůh dopřál uskutečnit ho alespoň na konci života, když ho nechal uvěznit v cele žaláře londýnského Toweru.

Vraťme se však zpět. U Mora tehdy propuká vnitřní krize. Vážně pomýšlí na kněžství. Po čtyři roky žije mezi kartuziány. Zatímco bydlí poblíž jejich londýnského kláštera Charterhouse, navštěvuje denně bez jakéhokoliv slibu všechna jejich duchovní cvičení. Později se podle svědectví Cresacra Mora chtěl stát františkánem. Nestal se však ani kartuziánem, ani františkánem. Co ho vedlo k této změně záměru? Vedle zmíněného zvážení osobních fyzických možností a schopností hrála svou roli jistě i Morova nespokojenost se stavem tehdejšího mnišství, „které se poněkud odchýlilo od dávné přísnosti života“ (Cresacre More). More to poznal z vlastní zkušenosti a nepřestával to od té doby šlehat svým sarkasmem a posměchem stejně jako Erasmus, duchovní, který se pohyboval mezi kardinálským kloboukem a možností exkomunikace z církve. Tento rys je pak u Mora tak silný, že se objevuje i v jeho traktátech teologických. More ovšem nepociťoval odpor k tomuto stavu samému, tím méně ke kněžství, jak z toho někteří usuzovali, nýbrž k jeho zneužívání rozbujelým počtem mnichů, kteří ovšem správně neměli v klášterech co dělat. Kdybychom připustili opak, stal by se nesrozumitelným celý jeho život. Víme například, že se podle možnosti denně zúčastňoval mše svaté. Svědčí o tom sám na mnoha místech svých spisů i korespondence. Znovu se tam projevuje jeho charakter, bojující o čistotu všeho, co našel v nánosu prachu a bláta. Stejně jako Erasmus očekával i on nápravu věcí církevních od některých osvícených hlav vyššího kléru, ovšem marně.

Zajímavý je i jeho odklon od kartuziánů a jejich řehole, třebaže právě z nich se jich víc než dvacet stalo za „reformace“ Jindřicha VIII. jeho druhy v utrpení, a příklon k františkánům. Nebudu myslím daleko od pravdy, když řeknu, že zde se už projevil Morův silný sociální cit. Vždy se chtěl považovat za solidárního s nejprostšími a nejbědnějšími. A františkánská myšlenka chudoby, jíž měl být přebudován svět, i svět duchovní, chytla pravděpodobně Mora na čas za srdce.

Po definitivním rozhodnutí zanechat myšlenek na kněžství nastoupil světskou kariéru právního zástupce. Je to rozhodnutí velmi šťastné. Jeho právnické vzdělání spojené se soudní praxí mu dalo příležitost hluboce nahlédnout do sociálního a politického stavu země. Stovky případů bídy a ožebračení z tohoto období, které znamenalo počátek kapitalismu v Anglii a vešlo do dějin jako etapa ‚ohrazování‘, to je zabraňování rolníkům v přístupu na dosud obdělávanou ornou půdu a její proměňování v pastviny, případů zubožení hmotného i mravního, které prošly jeho rukama, vzbudily jeho rozhořčení a odpor k bezmezné chamtivosti šlechticů a boháčů, ničících bezohledně pro svůj zisk anglický lid, odpor k tyranství všeho druhu.

Postavení zemědělců v Anglii bylo podstatně odlišné než jinde v Evropě. Vlivem černé nemoci, moru, ve 14. století se počet obyvatelstva natolik snížil, že pracovní síla se tehdy stala nedostatkovým vyhledávaným zbožím a rolníci se tak proto z nevolníků stali nájemci a pachtýři. O to víc byl postup šlechty v době Morově nepochopitelný a krutý.

Morův odpor byl o to silnější, že jeho símě padlo na úrodnou půdu přímého, smělého charakteru, vybudovaného hluboce pochopeným křesťanstvím a zkypřeného studiemi humanistickými, jejichž hlavní tendence směřovaly k vytvoření nového svobodného člověka, opírajícího se proti neplodnému nánosu části scholastické filozofie o vědu, zejména přírodní.

Obr. 2 Morova široká rodina – Tomáš More uprostřed (Hans Holbein ml.)

Ještě v době jeho pobytu na Lincoln’s Inn (asi v r. 1498 nebo 1499) se seznamuje s Erasmem Rotterdamským, asi o deset let starším, již tehdy proslulým humanistou, podivným knězem, později kandidátem kardinálského klobouku, který však odmítl. Jejich přátelství pak trvalo až do konce života. Názory některých životopisců, že ke konci ochladlo, asi není správné. Do posledních dnů neustávají o sobě v dopisech mluvit s obdivem a úctou. Snad tady zase pro katolické hagiografy bylo spíše přání otcem myšlenky. Vždyť Erasmus napadal ve svých spisech zlořády tehdejšího církevního života a v některých fázích svého vývoje se nezdál příliš pravověrným ani po stránce věroučné. K této zajímavé osobnosti přiléhavě nazvané ‚Voltairem 16. století‘, jejíž vliv na Mora rozhodně není malý, se ještě vrátíme. Kdykoli od uzavření přátelství dlel Erasmus v Londýně, bydlíval v domě Morově. Na Morův podnět také napsal svou slavnou „Encomium moriae“ – „Chválu bláznovství“, kterou mu také věnoval. Vytvořil při tom slovní hříčku, když použil řeckého výrazu „móros“ (pošetilý, hloupý) a knihu tak věnoval svému „pošetilému“ příteli. Tuto knihu dala církev později na index. Spolu překládali jiného Morova oblíbeného autora, Lúkiána ze Samosaty, o němž tu rovněž bude řeč.

Ve svých 26 letech byl More zvolen r. 1504 do parlamentu. Už jeho vstup byl pro něho charakteristický. Vypadal spíše na zničení vlastní osoby i rodiny, než na cestu k slávě a moci: postavil se totiž na odpor zvýšeným finančním požadavkům Jindřicha VII. a navrhl, aby je parlament zamítl. Jeho návrh nebyl sice prosazen, avšak požadované částky se podařilo alespoň omezit na jejich původní snesitelnou výši. Vzápětí ho ovšem začal stíhat královský hněv. More se musel ukrývat a prchat, zatímco jeho otec byl nucen králi pod jakousi záminkou zaplatit pokutu sto liber. Ocitáme se zde u nepříliš jasného místa v jeho životopise: Roper a po něm jiní tvrdí, že v té době Tomáš More uprchl do bezpečí do Francie. Víme od něho samého, že v té době skutečně navštívil kontinent, ale není jasné, zda šlo o normální cestu či politický exil. Jestliže šlo skutečně o vyhnanství, pak trvalo jistě jenom krátkou dobu, protože r. 1505 se žení s Jane Colteovou, mladinkou dívkou, kterou Erasmus popisuje jako téměř dítě. Způsob, jakým dospěl ke známosti s Jane, nepostrádá půvab Morovy osobnosti: začal se prý totiž zajímat o Janinu mladší sestru. Když však viděl, že starší Jane těžce nese, že bude sňatkem předstižena, požádal o ruku ji. Rok co rok potom jeho rodina vzrůstá: Margaret, později chlouba humanistické Anglie, Elisabeth, Cecily, John. Při čtvrtém dítěti Jane umírá. Těžko vypsat, jakou katastrofu asi pro Mora znamenala smrt jeho mladičké choti. Nicméně o několik měsíců později se znovu žení – zřejmě vzhledem k domácnosti a malým dětem – s postarší vdovou Alicí Middletonovou. Když později v „Utopii“ navrhuje, aby se kandidáti manželství museli sobě navzájem představit nazí a tak se zabránilo zklamání v době, kdy je již pozdě, zaznívá v tom asi Morův tichý povzdech v souvislosti s druhou chotí, poznamenává ironicky Kautsky. V kruhu této početné rodiny, k níž nutno připočíst vedle otce adoptovanou schovanku Margaret Gigs a Morova šaška Henryho Patensona, ke kterým později přistoupil ještě jeho sekretář a chráněnec John Harris, manžel Margarety William Roper a další, žil More dále po celý život. Jeho dům v Chelsea, který zakoupil v r. 1523, s velkou knihovnou a zahradou vedoucí k Temži, odkud se přepravoval na člunu do Londýna, byl nejen místem schůzek s mnoha vynikajícími osobnostmi tehdejší Evropy – bydlíval tu vedle Erasma po dlouhou dobu i slavný malíř Hans Holbein mladší, jenž nám zanechal řadu znamenitých skic pána domu a jeho rodiny – byl i názorným příkladem vzorného rodinného života. Rysy jeho rodiny, jak ji More utvářel, jsou také zřejmě předlohou pro rodinu utopijskou.

Obr. 3 Alice Middletonová, druhá manželka Tomáše Mora (Hans Holbein ml.)

V témže roce, v němž zemřela Morova první žena, to jest v roce 1509 (někdy se uvádí i r. 1511), zemřel také král Jindřich VII. a na jeho místo nastoupil jeho druhorozený syn Jindřich VIII. Nebyl původně následníkem trůnu, nýbrž byl podle zvyklostí té doby určen pro dráhu duchovní. Předčasným úmrtím jeho staršího bratra Artura došlo však ke změně linie. Nastoupení tohoto mladého vzdělaného panovníka prostého vystupování a získávajícího sympatie hlubokým vzděláním humanistickým i teologickým bylo v Anglii provázeno nadšením. Také More měl radost – jak by ne, tím končil jeho spor s vládnoucím panovníkem – kterou vyjádřil básní na Jindřichovu počest. Ale sotva se zmýlíme, když i v ní budeme vidět zablesknutí jeho ironie, s níž Jindřicha nazývá „vznešeným vládcem, ba co víc, mnohomilovaným.“ Radost měl ovšem hlavně proto, že se mohl bez obav objevit na veřejnosti. Že mezitím nespal a že ho Londýn dobře znal, je vidět z toho, že byl téhož roku zvolen londýnským podsudím a současně se stal právním zástupcem londýnského obchodnictva, které se rychle dere k moci a nabývá stále většího vlivu. K jeho dosavadním znalostem přistupuje vlastní praktické poznání ekonomických zákonů. Jak je pochopil, vidíme na zásadách obsažených v „Utopii“. V r. 1510 vydává svůj „Život Johna Pica della Mirandola“. V r. 1513 píše „Historii Richarda III.“, zřejmě v souvislosti se spisy Machiavelliho, historické dílo, které se stalo podkladem známého dramatu Shakespearova.

Rokem 1515 začíná jeho hlavní životní údobí. Začíná prvními stupni mimořádné kariéry, končí popravištěm. Toho roku byl More vyslán jako člen delegace obchodnictva do Flander, dnešní Belgie, případně Holandska, aby urovnal obchodní styky mezi Anglií a Flandry, přerušené dosavadními dynastickými spory. Flandry té doby byly zemí s nejrozvinutějším manufakturním průmyslem, převážně textilním, na světě. More měl možnost vidět, pozorovat, přemýšlet. Viděl dílny s organizací společné práce, o jakých do té doby neměl představu. Setkával se s námořníky, vracejícími se z dalekých mořských plaveb tehdejšího mohutného španělského a portugalského loďstva – Flandry patřily v té době Španělsku – z nedávno objevené Ameriky a vyprávějícími o mnoha neznámých zemích a národech a jejich často podivuhodných společenských zřízeních a zvyklostech. Tato setkání ho nejspíše přivedla na nápad napsat v rámci takového vyprávění vlastní představu nejlepšího společenského a státního zřízení. (Někteří badatelé se domnívají, že podnět k napsání „Utopie“ daly Morovi rozvinuté manufaktury. Avšak právě tento podnět není v „Utopii“ nijak využit. Společenství práce /kromě zemědělství/ je tam naopak nahrazeno společenstvím stolu.) Neslýchané zprávy ze zámoří rozšířily zkušenost a uvolnily pole fantazii a spojily se s Morovými staršími myšlenkami, zážitky a poznatky v podivuhodné dílo, jehož hlavní rysy si načrtl na místě. Na jeho sepsání pak pracoval doma po návratu z cesty, jejíhož hlavního cíle se zhostil více než dobře. A už v r. 1516 vychází „Utopie“ latinsky v Lovani v Belgii. Tím však byly uvedeny do pohybu síly, jež nepřímo vedly až k Morovu konci.

Obr. 4 Král Jindřich VIII.

Již dříve odmítl několik Jindřichových nabídek, aby vstoupil do služeb jeho dvora. Nechtěl, protože by, jak říkal, zklamal důvěru svých společníků. Jeho nechuť k despocii, třebas osvícené, a touha po osobní svobodě musely však ustoupit ve chvíli, v níž se objevila, působíc nemalý rozruch, „Utopie“. Jeho koncepce podle názoru Kautskyho nikoho nestrašila, protože podmínky pro ni byly příliš nezralé, dílo bylo příliš vzdáleno současnosti. Zato jeho briskní kritika anglických poměrů mluvila ze srdce londýnských obchodníků, jimž záleželo v zájmu obchodu na klidu a pořádku. (Že by tyto myšlenky nebyly pro 16. století nebezpečné, třebas zatím byly napsány latinsky, nezdá se být příliš pravděpodobné. Vždyť víme, jak se znovu a znovu objevovaly v průběhu nejrůznějších středověkých povstání. H. Oncken dospěl k závěru, který se nevyskytuje u nikoho jiného a pro nějž není pro nás žádný dostupný doklad, že totiž prvé vydání „Utopie“ obsahovalo pouze druhou část. Tu prý poznala Anglie nejprve, a proto ji nemohly Morovy názory rozčílit. Ani Bridgett, ani nikdo jiný se však nezmiňuje o tom, že by kdy „Utopie“, alespoň v prvních vydáních, vyšla jen po částech.)

Po úspěchu „Utopie“, zejména její prvé, kritické, části, která jak praví Oncken, byla chápána jako „programový spis muže, který se mohl každým dnem stát ministrem“, přestal být More soukromou osobou a nemohl už jako zástupce nejvlivnější vrstvy otálet s nastoupením ke dvoru. Absolutismus, i osvícený, nehodlal trpět ani soukromou, ani veřejnou opozici podle zásady: kdo není pro mne, je proti mně (Kautsky). Sloužilo ostatně Jindřichovi ke cti, že se nemstil už za řadu invektiv, obsažených v první části „Utopie“, třebas umístěných do Francie; vždyť on sám za krátkou dobu své vlády dvakrát Francii napadl. Byl to ovšem tehdy ještě jiný Jindřich.

Jako londýnský podšerif zasahuje More v r. 1517 činně do událostí, jež jsou v anglických dějinách známy jako „Evil May Day“ – „Zlý májový den“. Snaží se zabránit nepokojům, při nichž se nespokojená chudina obrátila zejména proti cizincům jako příčině své bídy. Marně. Došlo k šarvátkám a rabování, Londýn byl ostřelován královským vojskem a povstání bylo v několika hodinách potlačeno. Po třinácti popravách zabraňuje More svou výmluvností jako člen delegace ke králi dalším. Tak ho také zachycuje Shakespeare v torzu svého dramatu.

R. 1518 vstupuje tedy More ke dvoru a rychle postupuje v hodnostech. Doprovází krále k mírovému setkání s Františkem I. francouzským a účastní se setkání se španělským králem a římským císařem Karlem V. V r. 1521 je povýšen do rytířského stavu (dostává titul „sir“) a stává se královským místopokladníkem. Vzájemný poměr krále a Mora je velmi přátelský. Oba významní představitelé anglického humanismu spolu rádi diskutují a Jindřich je i častým hostem v Morově domě v Chelsea. Zvláště je jistě velmi sblížil jejich společný boj proti Lutherovi a jeho učení. R. 1523 se More stává speakerem ve sněmovně a r. 1525 kancléřem vévodství lancasterského.

Změna však nastává vlastně už v r. 1523. Ani královo osobní přátelství nedovedlo Mora svést z jeho přímé politické cesty. Je to patrno z jeho projevu v parlamentě toho roku. V roce 1523 šlo o finanční účast na králových imperiálních podnicích, v r. 1524 vymáhal tehdejší kancléř kardinál Wolsey tzv. „amicable grant“ – „přátelský dar“ na Jindřichovy nové dobrodružné plány. Nová daň měla činit 1/6 důchodu laiků a 1/3 důchodu kléru. More, ač tehdy otřesen nedávnou popravou vévody Buckinghama, jehož jedinou vinou bylo, že se mohl stát případným nástupcem trůnu, se ve svém projevu obrátil proti královým požadavkům. Neměl ovšem úplný úspěch, stejně jako v r. 1504, ale král své požadavky vymohl až po výhrůžkách smrtí. Jindřich po 15 letech vlády je už někdo jiný, než ten, který kdysi nastupoval na trůn. A Tomáš More píše své pozoruhodné rozjímání o smrti „Čtyři poslední věci člověka“.

Král i Wolsey se pak pochopitelně snažili Mora zbavit. Měl být pověřen diplomatickým posláním a odejít jako vyslanec Anglie ke španělskému dvoru, do tehdy největší evropské mocnosti. Ale More, mající za sebou obchodnictvo, byl příliš mocný a dobře rozuměl, on i ostatní. Ze „zdravotních důvodů“ tuto nabídku odmítl. Ochlazení ve vzájemných vztazích pokračovalo. R. 1529 byl přesto vyslán do Cambrai uzavřít mír mezi Anglií a Francií na straně jedné a Španělskem na straně druhé. Zhostil se tohoto úkolu velmi úspěšně a zajistil své zemi třináct let míru. Zvlášť velký význam mělo toto jeho jednání pro anglický obchod. Jeho diplomatická obratnost se začala stávat příslovečnou. Král Karel V. prohlásil, že by dal nejlepší město své říše za to, aby měl Mora ve svých službách.

Téhož roku byl kardinál Wolsey zbaven úřadu velkého kancléře Anglie a Tomáš More byl jako první muž občanského původu v anglických dějinách, jenž tuto funkci kdy zastával, jmenován na jeho místo. Do jeho nastoupení bývala tato nejvyšší státní funkce, rovnající se dnešnímu předsedovi vlády, obsazována pouze šlechtici nebo příslušníky vysokého kléru. Dva Morovi přímí předchůdci byli například kardinálové. Důvod tohoto zařízení byl velmi prostý: vysokým hierarchům nebo šlechticům nemusela královská pokladna platit, byla to čestná funkce. Je známo, jak si More v dopisech ze svých diplomatických misí stěžoval na finanční podmínky, které vzhledem k tomu, že musel žít odděleně od své rodiny, byly pro něho těžko únosné. Jsou také zachovány účetní doklady anglické královské pokladny, podle nichž mu musely být dávány k dispozici určité částky, měl-li ve svém poslání v cizině vytrvat.

More přijal nejvyšší hodnost nerad. Byl si vědom svého zvláštního vztahu vůči králi a byl si také vědom nebezpečné situace vnitro- i mezinárodně politické. Proto také už ve své nástupní řeči mluvil o Damoklově meči nad hlavou. O meči, který skutečně udeřil.

Od jeho příchodu ke dvoru a zejména pak rokem 1529 se totiž velmi mnoho změnilo. Roku 1517 vystoupil se svými články Luther, podporován značnou částí nižšího duchovenstva. Evropou se začala valit vlna reformace. Jde nebo má jít o reformu církve po stránce věroučné a mravní, avšak zakrátko se váha přenáší převážně do oblasti sociální a politické. More pozoroval vývoj reformace, hodnotil její význam a důsledky dogmatické, sociální, hospodářské i politické. Viděl, že se původní program náboženských reforem mění v občanskou válku, v požadavek zrušení církevních poplatků všeho druhu, zejména vůči Římu, v požadavek zrušení poplatků a odvodů vůbec, a ten že se obrací ve svůj pravý opak: že revoluční vlna po zlikvidování církevního vlastnictví byla pohlcena a zadávena šlechtici, že rozdělené klášterní statky zhltla právě tato šlechta a nikoli lid, a jeho sociální stav že se tak nejen nezlepšil, nýbrž o mnoho zhoršil. To bylo ovšem právě to, čeho se More obával a proč ho revoluční myšlenky nechávaly chladným. Za této situace nemohl vidět klady a pokrok, jaký reformace znamenala, například ve směru demokracie. Viděl reformaci jen jako „vzpouru barbarství proti kultuře“ (Kautsky). Viděl, že odtržení Německa od Říma hrozí rozdrobit křesťanský masiv na jednotlivé národní celky, mezi nimiž nebude souvislost. Chápal papežství jako pojítko křesťanstva, jako pravý humanista sdílel i odpor ke každému spontánnímu lidovému hnutí, odmítl se připojit k reformaci a teoreticky se proti Lutherovi ostře postavil. Redigoval Jindřichovi VIII. jeho spis „Adsertio septem sacramentorum adversus Lutherum“ – „Obrana sedmi svátostí proti Lutherovi“, jímž Jindřich odmítl některé z Lutherových článků. Za tento spis se Jindřichovi dostalo od papeže titulu „obránce víry“. Luther odpověděl pamfletem, v němž Jindřicha nazval oslem a ignorantem. More pod pseudonymem William Ross napsal odpověď. Použíl v ní proti Lutherovi podobně ostrých slov, bránil papežství a upozornil na nebezpečí Lutherovy nauky v oblasti státoprávní a sociální. „Nepřátelé křesťanství se vždy projevovali především jako nepřátelé Svatého stolce,“ napsal. „Chyby papežů nelze připisovat papežství. Lutherova nauka je koneckonců namířena proti všem hlavám států, lid je ponechán bez pořádku a zákonů. Lepší špatný řidič veřejných věcí než žádný.“ (Kautsky)

Vlastní důvody tohoto Morova postoje vůči reformaci jsou jednak věroučné, jednak vyplývají ze souvislosti s celkovou situací Anglie, hospodářskou, sociální a politickou. Reformační hnutí samo bylo v Anglii jen slabé, a to ještě spíše jen v intelektuálních kruzích než v lidu, kde místy byla rozšířena nauka Wicliffova, avšak masy lidu podstatně zůstávaly zakotveny v katolicismu.

More byl od samého počátku nejostřejším a nejodhodlanějším odpůrcem reformace. Byl upřímně přesvědčen, že reformace musí být zastavena a alespoň v Anglii zcela vykořeněna. Hned po svém nástupu do funkce kancléře prohlásil při parlamentním zasedání 3. listopadu 1529 boj s herezí za oficiální vládní politiku. To vedlo k většímu počtu zatčených a obviněných. Morovi životopisci zejména z řad katolické strany se tady jako obhájci jeho politiky, politiky budoucího světce, ocitají v obtížné situaci. Zatímco za působení Morova předchůdce kardinála Wolseyho nedošlo k upálení ani jednoho kacíře, v následujícím období bylo obviněno šest osob, z nichž tři byly upáleny. More se údajně osobně zúčastnil stíhání těchto osob. Ve dvou dalších případech se angažoval částečně. Je nutno ovšem připomenout, že trest smrti upálením odpovídal tehdy duchu doby. Proti všem ostatním útokům proti své osobě se More rozhodně bránil, jak je vidět z jeho obrany nazvané „The Apology of Sir Thomas More, Knight“. V úsilí o potírání kacířství vydal také dvě prohlášení: jedno z června 1530 bylo zaměřeno proti kacířským knihám a jeho hlavním obsahem byl požadavek přísné cenzury; konkrétně šlo o knihy Williama Tyndalea, Simona Fishe a Johna Fritha, o zákaz dovozu luteránských knih atd. More také ustoupil nátlaku biskupů a oznámil, že překlad bible do angličtiny není žádoucí, což se nelíbilo králi, ale až zmizí veškeré kacířství, bude králem překlad bible povolen. Druhé prohlášení z téhož roku je obranou proti kacířství a prohlašuje lutherství za protistátní činnost. Kázání a psaní proti katolickému učení má být zakázáno. More také sestavil seznam zakázaných knih Index Librorum Prohibitorum.

Druhou významnou změnou byla záležitost manželství Jindřicha VIII., která vlastně vedla k Wolseyovu pádu a jeho vystřídání Morem. Jindřich se ve svých osmnácti letech oženil s vdovou z nekonzumovaného manželství svého staršího bratra Artura, Kateřinou Aragonskou. Z manželství, jež trvalo 19 roků, se narodilo pět dětí, z nichž však zůstala naživu jen Marie, později zvaná Katolická. Jindřich neměl mužského nástupce. Po 19 letech manželství a několika dobrodružstvích se zamiloval do své dvorní dámy Anny Boleynové a rozhodl se, že se dá rozvést, protože Boleynová mu nechtěla patřit jinak než jako královna. Najednou pozbylo cenu jeho katolictví, které ještě nedávno horlivě hájil, nic neznamenalo celé jeho teologické vzdělání. Kancléř kardinál Wolsey byl pověřen opatřením dispenze z Říma. Přesto, že mu za zdárné vyřešení tohoto úkolu byla Jindřichem slibována papežská tiára, v Římě se mu nevedlo. Narazil na naprostý odpor. Jeho důvod byl především dogmatický, třebaže se někteří historikové domnívají, že příčina odmítnutí byla i politická. Kateřina Aragonská byla totiž tetou španělského krále Karla V. a boj o Jindřichův rozvod se tak změnil v zápas o nadvládu nad Římem. Už dříve se Jindřich obával přílišného vzrůstu Karlovy moci a jeho sňatek s Kateřinou mu byl nepohodlný v době, kdy se chtěl odpoutat od Španělska a uzavřít spojenectví s Francií. V souboji s Karlem však Jindřich podlehl.

Pád Wolseyův měl ještě jiné příčiny. Šlechta se totiž ve spojení s bohatými měšťany již zmíněným ‚ohrazováním‘ v podstatě rozdělila o pozemky chudáků, kteří se nemohli bránit. Hledala se další oběť: na řadu přišla církev. Nadto kardinál Wolsey již dříve svou osobou, oportunistickou a škodlivou politikou vůči Jindřichovi i nabubřelou suverénností vůči ostatním vzbudil nechuť vůči duchovenstvu a církvi vůbec. Jeho diplomatický neúspěch ve věci Jindřichova manželství vedl proto vzápětí k jeho pádu a nastolení Morovu, který právě se zdarem dokončil mírová jednání ve Španělsku. Proč jmenoval Jindřich právě Mora, ačkoliv z předcházejících rozhovorů věděl, že jeho stanovisko v otázce jeho rozvodu je záporné a že More v jeho prospěch nijak nezasáhne? Nejpravděpodobnější vysvětlení se zdá to, že Jindřich, uražený ve své ješitnosti a odhodlaný dosáhnout podle německého příkladu svého i za cenu odtržení Anglie od Říma, chtěl mít pro odvrácení pozornosti kancléřem člověka s dobrým vztahem k církvi i ke světským obchodním a intelektuálním kruhům. Vedle toho věřil v jeho známý diplomatický cit, případně v obvyklou (tehdy stejně jako dnes) politickou ohebnost. Odmítnout v této chvíli, kdy se už objevovaly hrozivé rysy Jindřichova absolutismu, bylo nemožné. More se ujal úřadu také proto, že dobře pochopil cíl tužeb krále, šlechty a boháčů, jímž bylo rozdělení církevních statků. Tomu byl v zájmu lidu odhodlán zabránit. Nutně však musel znamenat jen přechodné období na zlomu dvou epoch anglické politiky. Že si toho byl do značné míry vědom, je vidět z citátu, který už byl uveden.

Jiným důvodem, proč Jindřich dospěl k rozhodnutí odtrhnout se od Říma, byla otázka finanční. Jindřich, jako většina vládců jeho typu, se čas od času chronicky ocital ve finanční tísni. Roztržka s Římem mu měla umožnit zabrání církevních statků. Jelikož církevní příspěvky Římu byly podstatně omezeny již od konce válek „dvou růží“, nebyl tento krok příliš vítán ani z tohoto hlediska. A tak se nám jeví anglická reformace jako čin ve všech směrech svévolný, provedený absolutismem shora, s malou nebo žádnou podporou zdola. Její důsledky jsou ovšem přesto nesmírné a z větší části trvají dodnes.

More nebyl překvapen vývojem situace ve věci králova manželství. Domníval se ovšem asi původně, že se Jindřich časem uklidní a že jeho teologická výchova mu umožní najít zase dobrou cestu. Pokud tato záležitost zůstávala královou soukromou věcí – možno-li u krále mluvit o soukromí – mlčel. Král ho po několika rozhovorech na toto téma přestal zvát k poradám ve věci svého manželství, aby, jak řekl, nezneklidňoval jeho svědomí. More se ocital na vedlejší koleji. Rozhodující vliv na krále začal získávat jiný dvořan, Tomáš Cromwell, který králi poradil, aby se prohlásil za hlavu anglické církve a dosáhl rozvodu u svých vlastních církevních soudů. Roztržka mezi Morem a králem se stávala nevyhnutelnou. More chtěl ve své koncepci uspořádání křesťanského světa omezit absolutní královskou moc papežstvím. Místo toho se nyní církev měla stát služkou státu! Věnoval se proto téměř výhradně soudcovským povinnostem svého úřadu, mezi něž patřil na prvém místě boj proti kacířství, provedl řadu reforem v soudní správě a uvedl ji do pořádku. Když úřad nastoupil, ležely mezi soudními akty nevyřízené případy staré až dvacet let. Provedl úspěšný boj proti korupci. Zavedl neslýchanou novinku: každé odpoledne byl k němu volný přístup a mohl s ním mluvit, kdo chtěl.

Avšak události spěly rychle k vyvrcholení. Dozrály v r. 1532.

15. května toho roku uznalo anglické duchovenstvo, že slib věrnosti papeži se neshoduje s přísahou králi. Začíná Jindřichova reformace, kterou Kautsky nazval „jedním z nejnestoudnějších činů majících za cíl posílení vykořisťování lidu a obohacení několika královských kreatur zbavených cti a víry“. Když byl More nucen číst před sněmovnou souhlas univerzit s královým rozvodem, požádal o propuštění. Jako důvod uvedl svou prsní chorobu. Jeho odstoupení v době, kdy ho král uprostřed svých převratných plánů nejvíc potřeboval, se rovnalo vypovězení boje. Jindřich se ho několikrát snažil získat zpět. Bez výsledku. Když přesvědčovací metoda nevedla k cíli, přikročil Jindřich k represáliím: zkonfiskoval všechen Morův majetek. More s rodinou se ocitl nakonec v tak svízelné hmotné situaci, že jeho rodina musela pro nedostatek paliva navečer sbírat suché kapradí, aby měla čím aspoň trochu vyhřát místnost. Avšak More byl připraven, jak píše Roper, jít se zpěvem Salve Regina třeba po žebrotě a spolehnout se na smilování dobrých lidí. Nezměnil své stanovisko. Na jeho příkladu příliš mnoho záleželo. Zatímco se ostatní humanisté, vzdálení lidu a veřejného dění, mohli při začátku Jindřichových akcí beztrestně stáhnout do ústraní, More nemohl. Byl příliš významnou osobností a jeho mlčení bylo příliš hlasité. Místo veřejné činnosti začal pracovat na svých teologických spisech.

Roku 1533 se „provokativně“ nezúčastnil slavného vjezdu královny Anny Boleynové do Londýna, třebas byl výslovně pozván. Tak získal nového nepřítele, nepřítele významného, který o něco později rozhodl s konečnou platností o jeho násilné smrti. Cromwellovi, který se stal jeho nástupcem, v té době napsal, že má „králi radit ne co je s to dělat, nýbrž co má dělat“ (Roper). Hledaly se záminky k jeho osočování. Byl podezříván a vyšetřován pro podezření, že napsal jakýsi pamflet proti Jindřichovi. Byla proti němu vedena žaloba, že schvaloval nebo dokonce podněcoval takzvanou svatou pannu z Kentu, hysterickou jeptišku, která měla údajně jakási vidění, k pobuřování veřejnosti proti královské moci. Jindřich ho obvinil, že More napsal knihu proti Lutherovi a zavlekl ho do trapného sporu, o to trapnějšího, že Jindřich nyní šel v Lutherových stopách. Ale More odmítl a vyvrátil všechna obvinění. V případě králova spisu nebyl ničím než redaktorem. Naopak, doporučoval tehdy králi, aby tolik nevyzvedal papežskou supremaci. Avšak král trval na svém a Mora jeho postoj přivedl k podrobnému studiu této otázky, po němž dospěl k závěru, že král má pravdu. A také za tuto pravdu položil život odsouzen – Jindřichem.

Obr. 5 Londýnská tvrz Tower, kde byl Tomáš More popraven

Cromwell zformuloval zákon o posloupnosti, jímž byl uznán nový králův sňatek, a akt o zradě, jenž klasifikoval odmítnutí králi jakéhokoli titulu jako zradu. V klauzuli supremátní, takzvaném Supremátním aktu, uznal Jindřicha za hlavu církve a zbavil anglické občany poddanství všem ostatním knížatům evropským (míněn papež). Zároveň zamítl kompromisní formulaci biskupa Johna Fishera „potud, pokud to dovoluje křesťanské právo“. More přísahu odmítl, přestože před ním defilovaly podepisující zástupy výkvětu anglické šlechty, inteligence i duchovenstva. Byl ochoten uznat posloupnost dětí z manželství s Annou Boleynovou, ale nikoli odtržení Anglie od Říma. Cromwell intervenoval v jeho prospěch u krále, aby byla v tomto smyslu stylizována klauzule zvláštní, ale král na naléhání Boleynové odmítl. More byl zatčen a vsazen do londýnského vězení Toweru.

Marně se ho král pokoušel přimět všemi způsoby včetně úskoků, lsti a nátlaku Morovy vlastní rodiny ke změně stanoviska. Zatímco se jeho duch dobíral nejvyšších dosažitelných cílů, jeho tělo začínalo chátrat, dostavují se nemoci: k dřívějšímu astmatu a bronchitidě („old disease of his breast“) se připojuje silný revmatismus. Morovy vlasy a dlouhý vous, který si nechal narůst, bělají. Vede přísný kajícný život, ale nezapomíná se lépe obléci, přichází-li neděle nebo svátek. Zde konečně uskutečňuje svůj ideál asketického mnišského života, jak sám napsal, ideál, od něhož ho nedovedla odvrátit všechna sláva, krása a bohatství tohoto světa, jež ve svém životě spatřil tak zblízka. Jeho vnitřní duchovní život je znamenitě a mimo vši pochybnost zachycen v jeho listech, určených zejména dceři Margaretě.

Při inscenovaném přelíčení před soudem mlčel. Byl obžalován 1) ze zlovolného odporu proti druhému královu manželství, 2) z odmítnutí králi titulu „nejvyšší hlavy církve“ a 3) ze zlovolného mlčení a podněcování k odporu. Poslední část obžaloby byla motivována tím, že výpovědi Morovy se shodovaly s výpověďmi biskupa z Rochesteru Johna Fishera, sedmdesátiletého starce, který skončil na popravišti o několik dní dříve než More. Morovo mlčení a odmítnutí objasnění bylo u něho aktem obrany. Bylo lépe mlčet, než neuznat Jindřicha ani za hlavu církve ani za právoplatného manžela Anny Boleynové. More měl nejlepší úmysl složit přísahu, uznávající nové nástupnictví trůnu, ale úvodní věty přísahy neuznávaly platnost manželství s Kateřinou a vzaly mu tak poslední možnost kompromisního řešení. Teprve když byl uznán vinným velezradou, ujal se slova ke své obhajobě. Anglie je jenom malou částí křesťanstva, řekl, a nemůže dávat zákony odporující všeobecným zákonům církve. Není povinen přizpůsobovat své přesvědčení radě nějakého království proti shromáždění celého křesťanstva. Proti jednomu anglickému parlamentu – a Bůh ví, jakému parlamentu (narážel na způsob, jakým se přítomní, kreatury všeho druhu dosazení královou vůlí, stali po válkách „dvou růží“ členy parlamentu) – má pro sebe všechny církevní koncily za více než tisíc let. Nakonec projevil naději, že se s tribunálem, který ho odsuzuje, jednoho dne sejde, tak jako sv. Pavel a Štěpán, v dokonalé lásce v nebi.

Byl odsouzen k oběšení, rozčtvrcení a spálení, ale král mu svou milostí změnil trest v pouhé stětí. Když se to More dověděl, řekl se svým známým smyslem pro humor a ironii: „Bůh chraň mé přátele před takovou královou milostí.“ S úsměvem šel na popraviště, bera si za svědky všechny přítomné, že umírá jako věrný služebník králův, ve víře a pro víru katolické církve, s vtipem o svém krátkém krku a dlouhých vousech, které velezradu nespáchaly.

Daleko ovšem za tímto otřásajícím životním příběhem zůstala „Utopie“, o kterou nám zde jde. Poslední léta jeho života a zejména jeho mučednická smrt nadlouho zastínily význam tohoto teologického, filozofického a literárního díla. Morova smrt tvoří logický svazek s jeho životem a dílem, je to, jak pěkně napsal W. Ostrowski, spojení hrdinného života s hrdinnou smrtí.

Tomáš More byl r. 1886 papežem Lvem XIII. prohlášen za blahoslaveného a r. 1935 papežem Piem XI. u příležitosti čtyřstého výročí své mučednické smrti svatořečen. V Chelsea, na místě, kde kdysi stával jeho dům, byl vybudován chrám, zasvěcený jeho památce.

KAPITOLA III.

Osobnost

Už při letmém pohledu na průběh života Tomáše Mora nám padnou do oka dvě fakta zvláště nápadná: 1) skutečnost, že byl prvním kancléřem Anglie občanského původu, 2) jeho smrt na popravišti. První je důkazem vzrůstu moci anglického měšťanstva, přesunu sil v třídních vztazích a zároveň i Morova třídního postavení, druhý dokumentem jeho charakteru. A až teď budeme v dalším rozkládat jeho dílo na jednotlivé složky pramenů, přece nesmíme zapomenout na to, že je to v prvé řadě charakter veliké osobnosti. Je však proto třeba, abychom se na chvíli zahleděli na utváření jeho vnitřního života.

„Utopie“ mohla být vytvořena jen mimořádným charakterem osobnosti, jež v sobě spojila nejlepší vlastnosti generací a nadto se dostala do takové společenské situace, která jí umožnila speciální, do té doby nedosažené poznání a vlastní tvůrčí práci. Tento moment nelze nepostavit na přední místo. More by nikdy nebyl napsal „Utopii“, kdyby byl lhostejný k bídě zubožených částí společnosti. V této skutečnosti tkví pro tzv. „čisté vědce“ jistá předpojatost, ovšem zaměřená k dobrému a nic tedy neubírající dílu na ceně. Naopak.

Při rozboru té či oné osobnosti můžeme sice téměř hned říci, jak se nám dotyčný člověk jeví, později dokonce – s větší čí menší pravděpodobností – jaký je, ale dopátrat se zdrojů jednotlivých vlastností člověka je téměř nemožné, stejně jako odhalit v přírodním jevu všechny příčiny, jež působily na jeho vznik, a všechny účinky, které zapříčinil. A zvláště u osoby časově vzdálené přes 400 let a tak komplikované jako v našem případě.

Avšak u Mora jsme naštěstí v mimořádně výhodné situaci: máme písemné svědectví očitého svědka v Erasmovi Rotterdamském, slavném, snad nejvýznamnějším humanistovi vůbec, který byl Morovým celoživotním přítelem. A ten nám zachytil – mimo řady úryvků roztroušených po své korespondenci – zejména v dopise Ulrichu von Huttenovi z r. 1519 na jeho přání Morovu podrobnou charakteristiku vnější i vnitřní, i popis stylu jeho života a jeho rodiny.

Tomáš More byl podle Erasma střední postavy, bledší tváře s řídkými vousy a kaštanovými vlasy. Měl tmavé oči. (Jeho tvář nám detailně i ve skupině s celou rodinou znamenitě zachytil Hans Holbein mladší, který strávil dlouhou dobu svého nedobrovolného pobytu ve vyhnanství v Anglii jako Morův host; a na základě jeho kreseb pak i Rubens na svém oleji.) More prý mluvil zvolna, pomalu, zřetelně a plynně nepříliš melodickým hlasem. Neměl rád ceremonie, asi právě proto, že se jich musel tak často zúčastňovat. Miloval prostotu a jednoduchost. Nejraději jídával a pil obyčejná jídla a nápoje. Byl vždy ochoten se zasmát dobrému vtipu, třebaže nebo snad právě proto, že od raných let nosíval pod oděvem žíněnou košili kajícníka. (To ovšem v jeho okolí věděla jen jeho milovaná dcera Margareta, která mu košili právala a svěřila později toto tajemství svému manželu Roperovi.)

O jeho upřímné, hluboké zbožnosti není, myslím, již třeba zvlášť hovořit. Ostatně v následujících kapitolách se nám tento rys bude vždy znovu a znovu vynořovat.

Zajímavý je jiný úryvek Erasmova dopisu svědčící o tom, jak More i prakticky usiloval o splynutí s celkem, jak se vždy chtěl cítit jen jedním z mnohých přes své mimořádné schopnosti, o nichž dobře věděl.

„Když mezi přáteli koluje pohár, upije, aby to nevypadalo, že má k tomu odpor a aby si zvykal na pospolitost věcí.“

Pospolitost věcí! Tak se More připravoval na vstup do klášterní komunity. Tak opravdové bylo jeho pochopení společenství a jeho smyslu, jemuž dal později výraz v „Utopii“.

Avšak vždycky dovedl rozlišovat: „Nikdo,“ píše Erasmus, „nebyl méně veden míněním davu, avšak stejně nikdo se méně neodchyluje od smyslu pro zdravý rozum (common sense).“

Mluvili jsme už o jeho smyslu pro spravedlnost. Zachovala se pěkná historka, svědčící v tomto směru: Morova druhá žena koupila od kohosi psíka, kterého si velmi oblíbila, jenž však byl předtím ukraden. Majitelka podala na paní Morovou žalobu, protože ta odmítla psa vydat. Věc se dostala před Morův tribunál (podle našeho právního nazírání tedy jistá inkompatibilita, nepřístojnost). More však vyřešil vše rychle: nechal přivést psa, obě ženy postavil do protilehlých koutů místnosti, psa doprostřed a obě ženy musely najednou na psa zavolat. Pes se rozběhl k původní majitelce a paní Morová při prohrála. Ale manžel a soudce v jedné osobě ji ihned odškodnil tím, že jí psíka znovu koupil.

Na jiném místě sám o sobě prohlásil, že by odsoudil vlastního otce, kdyby to vyžadovala spravedlnost.

V této souvislosti je nutno se zmínit o jeho takzvané krutosti, o níž zejména v minulém století psali jeho protestantští odpůrci. Podle nich prý tvrdě pronásledoval kacíře a odsuzoval je k vysokým trestům. More sám, jak už jsme viděli, se ovšem na mnoha místech prohlašuje za odpůrce vší hereze, odpadlictví, stejně jako tajných společností jakožto komplotů proti lidstvu („Apology“). Šlo však o tvrdost, nekompromisnost vůči mylnému názoru (alespoň podle jeho přesvědčení), nikoli o nenávist vůči bludařům. Základ tohoto jeho názoru spočíval v pohledu na Evropu jako na jednolitý křesťanský celek. Sám byl jinak hlasatelem a obhájcem hodnoty svědomí, kterou v praxi také plně každému dopřával. Byl dokonce první, kdo se zabýval problémem plurality, mnohosti názorů uvnitř jednoho státu (viz později dále). Nedovoloval však, aby odlišné názory byly vyhlašovány způsobem pobuřujícím lid či dokonce ve spojení s terorem.

Naproti tomu byl velice tvrdý a přísný sám k sobě. Jeho přísnost dostávala někde rysy až pedantské. Své veliké nadání spojoval s pílí a houževnatostí vlastní géniovi. Vstával denně ve dvě hodiny ráno, aby se nerušeně mohl věnovat studiu, četbě a modlitbám. To znamená, že spával nejvýš pět hodin. Vezmeme-li v úvahu jeho vyčerpávající soudcovskou a státnickou činnost ve dne, objeví se nám síla jeho vůle, s níž jistě musel přemáhat fyzickou únavu.

Jeho láska k lidem byla vždy zcela konkrétní. Projevovala se v touze a odhodlání přispět podle svých sil co nejvíce věci pravdy a míru. Jeho tolerance je na jeho dobu nepředstavitelná: je ochoten připustit turecké (to je mohamedánské) misie v Evropě, jestliže by Turci dovolili činnost misií křesťanských v oblasti svého vlivu. Vždyť jde přece o pravdu a každý se musí rozhodnout podle svého svědomí. Roperovi řekl v jedné rozmluvě, že by byl ochoten nechat se v tu chvíli zašít do pytle a uvrhnout do Temže za předpokladu: 1) že by nastal všeobecný mír mezi křesťanskými knížaty, 2) že by došlo k úplné jednotě víry mezi křesťany a že by se vyřešila otázka králova manželství k větší cti Boží a spokojenosti všech (Roper). To byl ovšem ještě jiný More – More před vypuknutím Lutherovy reformace a jejích důsledků.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Thomas More.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.