Radek Laudin

CHALUPÁŘI

STŘÍBRNÉHO

PLÁTNA

Výlety k chatám a chalupám

slavných českých herců

© Radek Laudin, 2014

Editor © Josef Pepson Snětivý, 2014

Photographs © ČTK/Jan Kuděla, Josef Louda, Martin Štěrba;

Radek Laudin, Vladimír Štěpánský, archiv města Planá nad Lužnicí,

archiv Hany Veselé, archiv obce Kuklík, 2014

Cover & Layout © Nakladatelství ČAS, Alena Laňková, 2014

© Nakladatelství ČAS, www.nakladatelstvicas.cz, 2014

ISBN 978-80-7475-045-8

Obsah

Jaroslav Marvan

Miloš Kopecký

Rudolf Hrušínský

Josef Kemr

Jiřina Jirásková a Zdeněk Podskalský

Jan Werich

Helena Růžičková

Svatopluk Beneš, Martin Růžek a Karel Augusta

Miroslav Horníček

Vladimír Menšík

Vlastimil Brodský

Petr Haničinec

Jiří Sovák

Jiřina Šejbalová

Josef Vinklář

Radovan Lukavský

František Kreuzmann a Jan Pivec

Oldřich Nový

Libuše Pospíšilová

Ladislav Pešek

Seznam pramenů

Jaroslav Marvan

Jaroslav Marvan jezdíval v mladších letech odpočívat do Záchlumí pod Orlickými horami nedaleko Žamberka. Později si pořídil chalupu v jihočeské obci Výšice poblíž Blatné. To je vesnice krásně posazená mezi okolními lesy. V obci dodnes žijí hercovi vzdálení příbuzní.

Marvan odmítal rekreaci v lázních, kde by ho při korzování poznávaly spousty lidí. Chtěl mít nerušený klid ve schovaných a prostých českých koutech.

V Záchlumí si každý rok pronajímal místnosti na statku. „Sedlák s námi počítal, jako bychom patřili k jeho rodině. Potom však nedaleko otevřeli lom. Kolem jezdil náklaďák za náklaďákem, a bylo po klidu,” popsal herec v knížce Jiřího Tvrzníka Jaroslav Marvan vypravuje. Knižní vzpomínky vyšly v roce 1975.

Začal tedy hledat nové místo, kam by mohl jezdit nerušeně odpočívat.

Do chalupy na samém konci Výšic se dostal díky náhodě. Za vším byl jeho strýc Antonín. Ten do jihočeské vesničky zamířil v souvislosti s koncem první světové války, v níž byl zraněn. A snažil se také v obci hrát se sousedy divadlo. Marvan jednou zamířil za strýcem se svou maminkou. Bylo to v zimě. Do Prahy se pak vraceli s pořádnou výslužkou. A také se strachem, aby je nechytili četníci a jídlo jim nezabavili. Bylo to vůbec poprvé, co zavítal do Výšic.

Strýce ve vesnici navštěvoval i v době, kdy už byl slavný. Stále ještě tam ale neměl chalupu. V té době jezdil svým prvním autem, což byla Zetka. Strýc byl vozem tak okouzlen, že při Marvanově návratu jel vždy kus cesty s ním. Jen pro čistou radost ze svezení. Zpátky do Výšic pak šlapal Antonín několik kilometrů pěšky. Přesto šťastný. A Jaroslav Marvan si nakonec jeden domek na úplném konci Výšic přece jen vybral.

Před ním v něm bydlela sama starší paní, která neměla děti, a tak chalupu neměl kdo zdědit. Stavení proto převzala obec a udělala z něj slepičárnu. Slepice byly uvnitř a chodily i v kuchyni po peci. Pět let tam nikdo nebydlel, než chalupu koupil Marvan. Když pak stavení opravovali řemeslníci, přivedli ho jednou málem do mdlob. Při rekonstrukci střechy totiž zapomněli na komín. Filmová hvězda, proslulá svou pečlivou prací a přesností, nemohla uvěřit, že je takový šlendrián vůbec možný. Rekonstrukce se protáhla. A z bývalého chléva vznikla při opravách útulná místnost, které Marvan říkal „trucovna”.

Když bylo hotovo, začal si nový majitel užívat klidu. Někdy jezdil přímo z Výšic pracovat, třeba když v nedaleké Blatné točil Šíleně smutnou princeznu. Tuto roli se učil právě ve své „trucovně”. Filmaři mu ale prý krátili diety, když dojížděl ze své blízké chalupy.

„Tenkrát v létě jsem ho stříhala, chtěl to hodně nakrátko. Ale paní Marvanová mi tiše řekla, že to v roli krále nemá mít,” zavzpomínala Mirka Hrubcová, která herci dělala letní kadeřnici. A ještě více než třicet let po hercově smrti se doma ve Výšicích setkává s tím, že se lidé ptají, kde vlastně měl chalupu.

Roli druhého krále v Šíleně smutné princezně s ním měl původně hrát Rudolf Deyl mladší. Několikrát se tehdy setkali i na chalupě ve Výšicích. Byla to ale jejich poslední společná práce a přátelsky strávené chvíle. Deyl byl už hodně nemocný a krátce nato zemřel. Roli po něm převzal Bohuš Záhorský.

Marvan ale zažil ve Výšicích i humorné momenty. Jeden takový popsal v memoárové knize Nejen o sobě, kterou podle jeho vyprávění napsal Petr Hořec. Poblíž jeho chalupy byl amplion. Z něho mluvil v létě muž, který organizoval práci družstevníkům. Vzkazoval jim rozšafně rozhlasem, kde a kdy mají pracovat. A své výzvy uváděl v horkém počasí písní Vánoce, Vánoce přicházejí. Když ale družstevníci brali jeho výzvy na lehkou váhu a na pole nepřišli, ozývalo se z amplionu: „No tak sakra lidi, kde jste?”

Marvan se při poslechu úžasně bavil. V okolí Výšic se samozřejmě brzy rozkřiklo, že tam má chalupu slavný herec. V obci se traduje, jak rád sedával na dvorku zády k cestě, aby stále nemusel někomu odpovídat na pozdrav a dávat se s ním do řeči. Seděl jen tak v županu, uvelebený v proutěném křesle. Nohy míval v lavoru. Kolem sebe si rozvěsil mucholapky, aby tak čelil dotěrnému hmyzu.

Jednou se ale neubránil včelám. Poštípanou hlavu si pak obkládal ručníkem zrovna ve chvíli, kdy měl odjet na natáčení. Soused následně přemístil včelín, což herce potěšilo.

Jindy si zase četl u otevřeného okna a nepozorován slyšel, jak kolemjdoucí komentují stav jeho chalupy. A to se kolikrát opravdu bavil. Třeba když manželé debatovali o tom, jak drahé vybavení asi má v tak skromně vypadajícím domečku. Přitom tam neměl ani ledničku. Když něco potřeboval uložit do chladu, zašel k rodině Mirky Hrubcové. Tam mu ochotně vyšli vstříc.

Do Výšic jezdil v šedesátých letech vozem značky Simca. „Jednou jsem s ním jela autem ze sousedního Kožlí. Uprostřed kopce náhle zastavil a nemohl se znovu rozjet. A tak couval zpátky dolů až do Kožlí na náves. Tam se znovu rozjel. Bála jsem se při couvání, že spadneme do strouhy, ale dokázal to. Celou tu situaci zvládl s naprostým klidem,” popsala zážitek Mirka Hrubcová.

A taky si pamatuje, jak měli Marvanovi v chalupě kůže z medvědů. Herec nesnášel skleněné oči v jejich hlavách. Vždy je vydloubl a schoval do hrnečku. Jeho paní se ho pak ptala: „Jari, kde jsou ta očička?” A nasadila je zpátky. Marvan tak musel znovu snášet jejich skleněný pohled.

Ve Výšicích se v roce 1971 částečně natáčel střihový dokument Sólo pro Jaroslava Marvana. Vznikl u příležitosti umělcových sedmdesátin. Je v něm také scéna, kdy mu hrají muzikanti a on stojí před chalupou u vánočního stromku. Jeden z místních, Petr Češka, kterého si jako dítě herec oblíbil, je dodnes pyšný na to, že se v dokumentu jako malý objevil.

Výšice jsou i v současnosti jako stvořené k nerušené relaxaci. Stylová zvonička se dnes už používá jen ve smutných chvílích, když někdo v obci zemře. Jistě někdo rozhoupal zvon i v květnu roku 1974, kdy Jaroslav Marvan podlehl těžké nemoci.

Zrekonstruovaný domek s číslem 28 současní majitelé na jaře 2014 pronajímali za tři tisíce pět set korun na víkend a osm tisíc korun za týden. Stavení na úplném konci vesnice opravdu nabízí klid. „Chalupa s kachlovými kamny se nachází nedaleko Orlické přehrady. Kousek od ní vede cyklostezka. Stavení je vhodné také pro rodiny s dětmi - má velkou zahradu. Koupání a rybolov je možný v nedalekém vlastním rybníku,” stálo v nabídce.

Výšice patří pod nedalekou obec Myštice. Jejich název se postupně vyvíjel. Dříve se toto místo nazývalo třeba Vajšlovice, Vajšice a Vejšice. Dnes tuto vísku, posazenou mezi lesy, trvale obývá kolem dvaceti obyvatel.

Jak se tam dostat: Výšice leží jed enáct kilometrů od Blatné. Odbočuje se za obcí Myštice směrem na Kožlí a Výšice. Do obce vede cesta i z pět kilometrů vzdáleného města Mirotice. Jede se přes Lučkovice. Zrekonstruovaný domek s číslem 28, kam jezdil Jaroslav Marvan, stojí na úplném konci vesnice.

Co je v okolí: V Blatné na vodním zámku se natáčela pohádka Šíleně smutná princezna. Jaroslav Marvan to tam měl jako představitel krále z chalupy opravdu blízko. Filmaři v této pohádce spojili záběry Blatné a slovenského zámku Bojnice.

Co je ještě v okolí: V pět kilometrů vzdálených Miroticích stojí památník malíře Mikoláše Alše v jeho rodném domě. Je v něm umístěna i expozice loutkáře Matěje Kopeckého. Otevřeno je od dubna do října kromě pondělí.

Miloš Kopecký

Červený mlýn, stojící o samotě, byl místem, kde se ve čtyřicátých letech odehrála rodinná tragédie. O zhruba dvě desetiletí později koupil stavbu na břehu Křemežského potoka herec Miloš Kopecký. Jižní Čechy miloval.

Tragédii ze čtyřicátých let dnes připomíná u polní cesty nedaleko mlýna kříž a pamětní kámen. Samotu tehdy obývala rodina se čtyřmi dětmi. Jedné noci otec vstal, rozsekl své ženě hlavu sekerou a zabil i jedno ze svých dětí. Pak se oběsil. Tak ho našli lidé, kteří se do mlýna seběhli. Ostatní děti z rodiny utekly do okolí. Podle lidí ze sousedství vrah neunesl fakt, že jeho druhá manželka měla psychické problémy. Červený mlýn byl pak dlouho prázdný. Svůj název ovšem nezískal kvůli krvavé tragédii, ale proto, že se v jeho blízkosti kdysi těžila načervenalá hlína.

Miloš Kopecký trávíval dovolenou v jižních Čech už v padesátých letech. Byl šťastný, když mohl pomáhat zemědělcům. Obracel seno, jezdil na plně naložených fůrách, pásl krávy. Konkrétně do Červeného mlýna začal jezdit ve druhé polovině šedesátých let. Přátelil se s křemežským lékařem Alešem Hartmanem. Ten byl u toho, když si herec bral na radnici v Křemži svou čtvrtou ženu, tanečnici Janu Křečkovou.

„V létě roku 1966 jsme odjeli na dovolenou do jižních Čech a Milda říká: ,Co kdybychom se vzali tady?' Neměla jsem potřebná lejstra ani šaty, ale on mě přemlouval: ,Když se budeme brát na Staroměstské radnici, to bude jízlivých řečí... ' A tak nás oddali v Křemži na národním výboru - pionýrky tam recitovaly, ale ani nevím co, protože jsem z nich dostala záchvat smíchu,” vzpomínala později Kopeckého žena v Magazínu MF DNES.

Letní svatební hostina byla na zahradě zdravotního střediska, kde Hartmanovi bydleli. Všichni uvolněně polehávali na dekách, pod okny hrála muzika. Herec ještě toho dne poslal telegram nic netušícím rodičům své milované: „Tak právě před chvílí, v 10.00, bylo v Křemži dílo dokonáno, děkuji za dceru, zdá se býti dobrá.” Svatebčané se pak šli koupat k místnímu rybníku. Kopečtí tam později mířili - již jako rodiče - za osvěžením i s malou dcerkou.

Právě lékař Hartman Kopeckému doporučil ke koupi Červený mlýn. Ten leží blízko obce Chlumeček, která je součástí Křemže. K sídlu se jde polní cestou mezi dvěma ohrazenými výběhy koní. Je to odbočka doleva ze silnice z Chlumečku směrem na Brloh. Cesta k Červenému mlýnu pokračuje po louce kolem malého dřevěného srubu (po pravé straně).

Při pohledu na okolní zalesněné vrchy a při poslechu šumění potoka vedle mlýna se dá snadno pochopit, proč měl herec toto odlehlé místo rád. Na duchy prý nevěřil, a tak mu nevadilo, co se tu kdysi odehrálo. V okamžiku koupě ale podle sousedů o dvojnásobné vraždě nevěděl. Za stavbu na samotě prý tehdy dal čtyřicet tisíc korun. A na sousedním potoce si s pomocí místního řemeslníka vytvořil malou přehrádku, aby se mohl koupat v tekoucí vodě mezi pstruhy.

V okolí Červeného mlýna dodnes žijí lidé, kteří si na Kopeckého pamatují. „Jednou v neděli mi jeho tchán řekl, že všichni odjíždějí. Ať si prý u mlýna v pondělí posečeme vysokou trávu, že tam nikdo nebude. V pondělí jsme vyrazili s károu a kosou. Jenže u mlýna jsme uslyšeli vrčet sekačku na trávu. Sekala tam krásná osmnáctiletá dívka v bikinách. Najednou vyšel Kopecký ze dveří a zakřičel na nás: ,Co chcete?!' Tak jsme se rychle otočili a mazali zpátky. Pak jsme se dozvěděli, že on v neděli odvezl rodinu do Prahy a v pondělí se do mlýna vrátil s tou krasavicí,” zavzpomínal s úsměvem jeden ze sousedů.

Vztah Miloše Kopeckého k ženám byl pověstný. „Já jsem byla ráda, když k nám někdy přijely na mlejn. Brala jsem je jako kamarádky. S Annou jsme hrály šachy, s Dagmarou badminton,” zavzpomínala kdysi v Magazínu MF DNES dcera vynikajícího herce. A její maminka ve stejném společném rozhovoru doplnila: „Mně taky nevadily, aspoň si Bára měla s kým hrát.”

Miloš Kopecký trpěl depresemi a mlýn byl jedním z míst, kde těžké chvíle překonával. Jeho lékařem byl psychiatr Cyril Höschl. „K dámám býval nonšalantní, zároveň ale míval až infantilní představy o tom, co je pravá slast. ,Doktore,' řekl mi jednou, ,až se z toho vyhrabu, pojedem ke mně na mlýn do Křemže, já objednám baletky z Národního, vytáhneme si dvě křesla, zapálíme tlustý kubánský doutníky, otevřem lahev whisky a ty holky budou proti nám vyhazovat nohama.' ” Baletek v Křemži se Höschl nikdy nedočkal. „Nicméně už ta představa stála za to,” dodal lékař kdysi v MF DNES.

Kopecký také během letních pobytů v Křemži rád četl, a hlavně psal. Měl na to speciální stolek, který si zabudoval na zahradě. V jednom ze svých dopisů uvedl: „Seděl jsem na mezi nahoře nad mlejnem, neviděn, nepozorován, a tu vidím, asi tak čtyřicet metrů ode mne jde mladá holka. To je krása, krásná mladá holka. Víc už není. A tu na mne padla taková lítost (tak by to řekl Karel Poláček), že tohle vše se mne už netýká, že jsem se sám dojal.”

Známý herec byl tehdy magnetem pro lidi z okolí. Chtěli Kopeckého vidět, proto ve velkém počtu korzovali v blízkosti mlýna. To se však herci nelíbilo. A tak se třeba jednou stalo, že stáhl kalhoty a ukázal zvědavcům u mlýna své holé pozadí.

Lásku k jižním Čechám si ale vzít nenechal. Ještě v roce 1990 se zúčastnil s manželkou předvolební akce na hřišti u školy v Křemži, dokonce vystoupil s krátkým projevem na vlečňáku. S jeho psem ochutnali i volební guláš a diskutoval s místními nejen o porevoluční situaci. Po jeho smrti v roce 1996 rodina mlýn prodala. Když vdova po Miloši Kopeckém přebírala peníze od kupce, prý plakala.

Jak se tam dostat: Z centra Českých Budějovic je to k bývalému letnímu sídlu Miloše Kopeckého po silnici devatenáct kilometrů. Z Českého Krumlova měří trasa osmnáct kilometrů. Červený mlýn leží blízko obce Chlumeček, která je součástí Křemže. K sídlu se jde polní cestou mezi dvěma ohrazenými výběhy koní. Je to odbočka doleva ze silnice z Chlumečku směrem na Brloh. Cesta k Červenému mlýnu pokračuje po louce kolem malého dřevěného srubu (po pravé straně).

Co je v okolí: Čtyři kilometry od Křemže je obec Třísov. Blízko ní je zřícenina hradu Dívčí Kámen. Rozlehlé sídlo kdysi stálo na vysokém skalnatém návrší, obtékaném Křemežským potokem, který se pod hradem vlévá do Vltavy. V současné době patří Dívčí Kámen k největším hradním zříceninám v Čechách.

Co je ještě v okolí: Osmnáct kilometrů od mlýna je Český Krumlov. Jedno z nejkrásnějších českých měst s hradem a zámkem se dostalo na seznam UNESCO.

Rudolf Hrušínský

Ta chata má romantickou historii. Stojí na louce u řeky, kde herec Rudolf Hrušínský v létě roku 1945 poprvé políbil svou budoucí ženu. Oba pak jezdili celý život do Plané nad Lužnicí odpočívat. Měli to tam moc rádi.

„Vidím to jako dnes, bylo 18. srpna 1945 a ochotníci hráli v Plané nad Lužnicí Maryšu,” vzpomínala kdysi Eva Hrušínská na seznámení se svým budoucím manželem. „Rudolfův otec hrál Vávru a Rudolf Francka, a ten den jsme se seznámili. A zakrátko nato jsme se rozhodli, že se vezmeme.” Svatba byla o Vánocích téhož roku a příští podzim se novomanželům narodil syn - Rudolf, v pořadí třetí, kterého v posledních letech hodně zaměstnává natáčení seriálu Ulice.

Když se manželé Hrušínští pár let po válce dozvěděli, že je místo jejich milostného vzplanutí na prodej, neváhali. Pozemek koupili a postavili si na něm chatu. Rudolf Hrušínský byl už v té době velmi známý umělec. Měl za sebou řadu povedených filmů, třeba Neviděli jste Bobíka? nebo Pancho se žení. Tento snímek i režíroval.

Chata Hrušínských dodnes stojí jen několik minut chůze od centra města proti proudu řeky. Je to příjemná procházka po pěšině na pravém břehu.

V květnu roku 2013 ale nebyl na chatu pěkný pohled. Pozemek zarostlý vysokou trávou ohraničoval polorozpadlý plot. Poničené bylo i molo, na kterém Rudolf Hrušínský chytával ryby. Podle místních patřila v té době chata ještě potomkům slavného představitele filmového Švejka. Jelikož ale přestala ve městě fungovat galerie, kterou provozoval Rudolf Hrušínský mladší, spekulovalo se o možném prodeji hercovy chaty.

Že stojí rekreační sídlo v atraktivním území, o tom svědčí i cedule stojící opodál. Je na ní psáno, že tato oblast je evropsky významnou lokalitou.

Na Rudolfa Hrušínského staršího si mnozí obyvatelé Plané dodnes pamatují.

„Můj otec byl pekař a paní Hrušínská za ním vždycky ráno přišla. Chtěla celý první plech rohlíků. Táta pekl takové ty krásné mastňáky. Paní říkala, že Rudla si jich dá vždycky ráno pět ke kafi,” zavzpomínal jeden z místních penzistů.

„On vždycky chytal ryby a lidi na lodičkách ho zdravili. Čudly jsme v řece chytali i my jako kluci, to k životu v Plané zkrátka patří,” dodal muž.

Za Rudolfem Hrušínským jezdili na chatu k Lužnici i jeho známí kolegové. Třeba Bronislav Poloczek.

„Zažil jsem s ním spoustu krásných chvil. Nejkrásnější a zároveň nejsmutnější se udála při mé poslední návštěvě v Plané nad Lužnicí. Byl slunný podvečer, osaměli jsme na zápraží jeho chaty. Strašně ho bolely nohy, měl je ponořené v lavoru s vodou. V tu chvíli mi pootevřel dveře do své herecké kuchyně. Rádi jsme spolu mlčeli, ale tehdy začal tiše vyprávět o svém řemesle, o všech těch finesách, které nejsou na povrchu vidět, ale ve svém souhrnu dávají onu jedinečnost herectví, jeho osobnosti. Řekl jsem: ,Sepiš to, vydej to.' Smutně se na mě podíval a pronesl: ,Pro koho?' Zůstane mi záhadou, proč mi to vyprávěl, ale bylo to úchvatné. Žel naposledy,” popsal Poloczek před lety v Květech.

Rudolf Hrušínský učil odmalička rybařit i své syny. Zejména Rudolf mladší vášeň podědil se vším všudy. Přímo před chatou jim brali kapři, líni, štiky a velcí okouni. Paní Hrušínská jim chystala těsto pro ryby, do kterého přidávala anýz. Krásně pak vonělo a chutnalo i její vnučce, která si potají uždibovala. Kuchání ryb ovšem manželka mimořádného herce neměla příliš v lásce.

Když ale ryby háčky míjely, nevadilo to. Rudolf říkával svému synovi, že není důležité něco chytit, protože je to pro ně stejně krásně prožité odpoledne.

Do Plané jednou zajel i herec a později poslanec Vítězslav Jandák. Bylo to v době, kdy s Hrušínským točili film Dým bramborové natě. „Jednou jsme seděli u nich na chatě. Jindy jsem měl přinést Rudolfovi vodku. Řekl jsem mu, že nesmí, že má cukrovku a je po infarktu. On na to, že je to stejné, jako by se hrála Prodaná nevěsta bez Mařenky,” zavzpomínal Jandák před časem v Deníku.

Na chatě u Hrušínských se roky dodržovaly pravidelné rituály. První sobotu o letních prázdninách tam vždycky pekli sele, což si pravidelně nenechalo ujít hodně kamarádů. A pak také členové velké rodiny vozili do Plané lahvičky se slanou vodou pokaždé, když se dostali někam k moři. Obsah pak vylili do rybníčku nedaleko chaty a vyprávěli, jak se na cestách měli.

Když Rudolf Hrušínský v roce 1994 zemřel, řekl jeho kolega z Národního divadla Josef Vinklář redaktorovi Rudého práva: „Odešel jeden z největších bardů českého herectví. Je to líto všem. Určitě nejvíce jeho blízkým, ale jistě také divákům, hercům, kolegům. Je to jistě líto i jeho milované řece Lužnici a smrkům a jedlím, na které se tak rád díval ve vzácných chvílích odpočívání na svém místě, kde byl tak rád, ve své Plané nad Lužnicí.”

Jak se tam dostat: Planá nad Lužnicí je vzdálena osm kilometrů od centra Tábora a jedenáct kilometrů od Soběslavi. Chata Hrušínských dodnes stojí jen několik minut chůze od centra Plané nad Lužnicí proti proudu řeky, po pěšině na pravém břehu.

Co je v okolí: Šestadvacet kilometrů od Plané leží Veselí nad Lužnicí, kde Rudolf Hrušínský natáčel v roce 1967 film Rozmarné léto. Dojížděl tam ze své chaty. Filmová plovárna tehdy stála asi kilometr po proudu Lužnice od veselského náměstí. Jde o soutok Lužnice a Blatského potoka.

Co je ještě v okolí: Housův mlýn v osm kilometrů vzdáleném Táboře. Zážitkový skanzen husitství pod městskými hradbami nabízí třeba muzeum tortury, zbrojnici, šermírnu či lidovou i panskou krčmu.

Josef Kemr

Nebýt Rudolfa Hrušínského, asi by se Josef Kemr v Plané nad Lužnicí neusídlil. Oba byli půl století kamarádi, ba téměř něco jako sourozenci, propojení tak, že se někdy navštěvovali každý den. Dokonce i o vánočních svátcích.

Josef Kemr hrál v Plané ve stejném představení Maryši, díky němuž se Hrušínský seznámil se svou ženou Evou. Stalo se tak v létě roku 1945. Když si později postavili novomanželé na břehu Lužnice chatu, obstaral Hrušínský Kemrovi parcelu v Plané u rybníka Hejtman. Aby si byli stále nablízku.

Josef Kemr si udělal příbytek z bývalého včelína. Vybudoval si malou a skromnou chatku. U Hrušínských pak společně žertovali, že chata připomíná přístřešek na kuželník.

Oba herci spolu trávili v Plané i letní večery. Jejich příbytky nebyly příliš daleko od sebe. Chodívali rybařit. Přesněji řečeno Hrušínský měl nahozený prut a Kemr seděl vedle něj. Jindy muzicírovali nebo debatovali o divadle. Těmto rozhovorům občas naslouchali i Rudolfovi synové, později též uznávaní herci. Někdy se zastavili i mladí adepti divadelního řemesla, kteří si právě užívali prázdnin. Lákalo je poznat, jak tráví letní volno ti nejlepší z jejich oboru. A byli pak mile překvapeni, jak je Hrušínský s Kemrem vstřícně přijali. Potom ještě večer společně poseděli a zazpívali si jihočeské písničky.

Planá nad Lužnicí byla vyhlášeným letoviskem nejen mezi umělci, a to hlavně za první republiky a pak i v poválečných letech. Kdysi tu trávili dovolenou třeba prezident T. G. Masaryk nebo spisovatel Franz Kafka. Už na konci devatenáctého století zvaly inzeráty do Plané jako do skvělého místa k odpočinku, ležícího v klínu lesů, s křišťálově čistou řekou, bez továren a s vlastní železniční stanicí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Chalupáři stříbrného plátna.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.