© Robert Rohál

© Nakladatelství Petrklíč
ISBN (tištěné) 978-80-7229-242-4
ISBN (epub) 978-80-7229-342-1
ISBN (mobi) 978-80-7229-343-8

SLOVO AUTORA

Není mnoho hereček, kterým by nevadilo rozehrát ať už na filmovém plátně, nebo na televizní obrazovce situace, při nichž nejsou za krásnou, hvězdnou, obdivovanou, svůdnou a sexy. A přece se jak ve světě, tak na domácí scéně najde pár těch, které spíš zahrají život takový, jaký je – tedy se vším všudy, než aby budily dojem blazeované „modelky". Tento dar přináleží vesměs umělkyním, které jdou ve svých hereckých kreacích až na dřeň a je jim současně jedno, jestli při tom vypadají půvabně.

Ostatně všech pět domácích hereček, o kterých je tato knížka, je přesně takových. I když mají svůj šarm, půvab a nepopiratelnou ženskost, kolikrát je člověk viděl v „nahé", nenalíčené kráse – ale přece z toho měl požitek, jak se smály, plakaly, zuřily, milovaly, pomlouvaly, bojovaly či kuly pikle – ale hlavně zaujaly, pobavily a rozesmály své publikum.

Těmto herečkám se taky říká „klauni v sukních", a proto si myslím, že všem pěti – Stelle Zázvorkové, Heleně Růžičkové, Míle Myslíkové, Ivě Janžurově a Dagmar Havlové-Veškrnové – tato „nálepka" sedí dokonale. Všech pět ovládlo herecké řemeslo natolik, že jim divák věří každé gesto či slovo.

Stačí si vzpomenout na Helenu Růžičkovou – a máte pocit, jakoby odmalička žila v Hošticích. Anebo taková Dagmar Havlová-Veškrnová. Už v době, kdy hrála Holku na zabití, jste měli pocit, že své dětství prožila v děcáku. A tak bychom mohli pokračovat i v charakteristice dalších tří hereček, které také dokázaly a stále dokáží rozplakat a rozesmát. To neumí každý, těchto pět skvělých dam ale ano. Patří jim za to velký dík a vlastně i tato knížka, která si bere na mušku to zásadní, na čem postavily svou záviděníhodnou kariéru.

Robert Rohál

IVA JANŽUROVÁ
S KOČÁREM DALEKO DÁL NEŽ DO VÍDNĚ

(*19. května 1941)

Už na samém začátku vstupu mezi profesionály potvrdila mimořádný talent, ale samozřejmě i ona musela na začátku brát miniroličky a epizody. Změnilo se to v polovině šedesátých let minulého století (to už ale byla členkou pražského Divadla Na Vinohradech), kdy jí režisér Karel Kachyňa svěřil hlavní ženskou roli v dramatu Kočár do Vídně (1966). Od té doby se jí hlavní nebo velké role nevyhýbaly, a že jich tedy bylo požehnaně – režiséři totiž dobře věděli, že „Janžurka" je dobrá jak v komedii, tak v dramatu.

O tom, jak vynikající herečkou je, předvedla v celé sérii komedií, díky nimž se stala populární. Jistě, vzpomínaný Kočár do Vídně pro ni znamenal mnohé, ale publikum si ji stejně zamilovalo z komedií, jako byly Svatba jako řemen (1967), Penzion pro svobodné pány (1967), Zabil jsem Einsteina, pánové… (1969) nebo Světáci (1969). Role nepříliš půvabných, zato mírně vulgárních a vychytralých slečen jí padly jako málokteré herečce její generace. Přitom ale vzápětí překvapila tím, že zvládne i jiné „parkety", že není jen typem lehkovážných, rozverných či jen tak docela obyčejně „praštěných" dívek (o nějakých deset let později tuhle polohu ještě vtipně zopakovala v komedii Hodíme se k sobě, miláčku?, kde k sobě našla ideálního partnera v Karlu Peterkovi – jejich hádky a pranice určitě nejen mne dodnes skvěle pobaví).

Když pak k těmto jejím zásadním komediálním rolím ještě připočteme její hereckou účast v televizních seriálech Eliška a její rod (1966), Píseň pro Rudolfa III. (1967–1968) či Sňatky z rozumu (1968), měla jako herečka o popularitu stejně jako o uznání kritiky vystaráno. Její kokety, „hvězdy" různé záře i vyjukané slečny sklízely u publika zcela mimořádný úspěch.

Už na samém začátku své filmové kariéry šla skutečně z komedie do komedie – neminula ji totiž ani role žárlivé Kláskové v televizní adaptaci Jiráskovy Lucerny (1967), titulní postava ve skvělé crazy-komedii Pane, vy jste vdova! (1970), role adeptky operetní slávy – Waldemarky Krapsaté v dodnes nedoceněném seriálu Fantom operety (1970) či další hlavní postava v televizní hudební hříčce Námluvy komtesy Gladioly aneb Přistání ve skleníku (1970), roztomilém to dílku Gustava Oplustila a Zdeňka Podskalského, kde si vedle ní zahráli a zazpívali také Pavel Landovský, Pavlína Filipovská, Václav Trégl, Stella Zázvorková, Miloš Kopecký, Miroslav Homola či Jaroslav Štercl.

Přibližně v té době ale natočila i filmy jako Ďábelské líbánky (1970) nebo Čtyři vraždy stačí, drahoušku (1970), tedy další divácky vděčné komedie, které její pozici ještě upevnily.

Beznadějný případ?

Iva Janžurová se narodila v Žirovnici u Pelhřimova. I když se z ní měla stát původně učitelka, ve chvíli rozhodující uspěla na pražské DAMU, čímž jen stvrdila svůj herecký talent. Moc si tehdy ale nevěřila, navíc ji oba bratři utvrzovali v tom, že není dostatečně hezká.

Jak později prozradila, přijímací zkoušky na DAMU dělala tajně, aby rodiče nevěděli. K divadlu ji to prostě táhlo, tehdy ale měla za sebou jen členství v pěveckém souboru Úsvit (mimochodem jednu písničku, kterou si pamatovala právě z tohoto souboru, si pak mnohem později „střihla" ve filmu Výlet), a k tomu navrch nějaké ty naivní herecké sny.

Se Zuzanou Bydžovskou.

Tak jako tak u přijímaček, kde ji pozorně sledovali Miloš Nedbal, Vlasta Fabiánová nebo František Vnouček, prošla – a její tajný sen se stal posléze skutečností. Avšak na samotné zkoušky vzpomíná herečka dodnes s potutelným úsměvem.

„Já jsem je taky málem neudělala," přiznala se jednou v rozhovoru pro časopis Mladý svět. „Přijímací komisi jsem se prý jevila jako rozpačitá, zakřiknutá bytost bez temperamentu. Třikrát mě zkoušeli, aby vykřesali aspoň jiskřičku. Protože jsem byla absolventkou pedagogické školy, ukládali mi etudy z oboru. „Podívejte se," řekli, „vedete děti z procházky, jedno vám vylezlo na strom, spadlo a vážně se zranilo. Jak se zachováte?" – Ve škole nás učili, že v takových případech je třeba zachovat klid, a tak jsem jen řekla: „Ty půjdeš na silnici a zastavíš nějaké auto. Vy ostatní na něj nesahejte a jděte si hrát." – Porotci byli nespokojeni a dali mi nový úkol: „Jste učitelka a vrátila jste se z Prahy, kde jste dělala přijímací zkoušky na DAMU. Děti vědí, že chcete být herečkou, jsou zvědavé, nemají před vámi velký respekt. My vám budeme dělat třídu…" – A strašně se vyřádili, házeli po mně papíry, dovolovali se na záchod, hlásili všemožné ztráty, křičeli jeden přes druhého. Já jsem zase nic nepochopila a snažila se chovat, jak nás učili. „Já mám dost času," řekla jsem klidně, „zdržujete se sami…" – Porotci už byli zoufalí a řekli mi: „Ten kluk, co vám spadl ze stromu, bude mrzák, vy stojíte před soudem a máte se obhájit!" – V podstatě čekali, že bouchnu do stolu a vykřiknu, že za to nemůžu. To mě ale opět nenapadlo, takže jsem tichým hlasem, rozechvělým hlasem řekla: „Vážený soude, uvědomuji si, že je to moje vina." – Poslali mě pryč jako beznadějný případ. Seděla jsem ve studovně a chroupala jablko, protože mi nejel vlak, pak přišla nějaká holka, že má připravenou Maryšu, jestli bych nešla s ní a neodříkala jí repliky Strouhalky. S jablkem v ruce jsem předstoupila znovu před porotu a odehrála Strouhalku a bez trémy, protože to nebyla moje zkouška. Nicméně díky tomu mě prý vzali."

Po absolutoriu školy v roce 1963 působila jednu sezonu na scéně libereckého divadla, odkud potom přešla do pražského Divadla Na Vinohradech. Teprve v roce 1987 odešla do činohry Národního divadla, kde působí dodnes.

Nespadla z měsíce

Prvně se ve filmu objevila v komedii Spadla z měsíce (1961) – tehdy ještě jako studentka herectví. Začínala malými a vedlejšími roličkami. Změnilo se to až v roce 1966, kdy ji režisér Karel Kachyňa obsadil do velké dramatické role v tragické baladě Kočár do Vídně. V sugestivně natočeném snímku představovala mladou vesničanku Kristu, které nacisté oběsili manžela a nakonec ji donutili, aby v posledních dnech druhé světové války odvezla na svém voze dva německé vojáky k rakouským hranicím. Jejími partnery byli Jaromír Hanzlík a Luděk Munzar, ale skvělé herecké výkony podali všichni včetně tehdy ani ne pětadvacetileté začínající herečky.

Teprve potom ale přišly role, v nichž jasně prokázala i svůj komediální talent a které z ní udělaly jednu z nejoblíbenějších českých hereček – ať už to byla dívka lehčích mravů Andělka v komedii režiséra Jiřího Krejčíka Penzion pro svobodné pány (1967), „znásilněná" Hanička v další Krejčíkově komedii Svatba jako řemen (1967), prostitutka Zuzanka v Podskalského Světácích (1969), Betsy ve sci-fi komedii režiséra Oldřicha Lipského Zabil jsem Einsteina, pánové! (1969), Kate v kriminální komedii – opět v režii Oldřicha Lipského – Čtyři vraždy stačí, drahoušku (1970), Ester v Ďábelských líbánkách (1970), což byl další film Zdeňka Podskalského, nebo Evelyn Kelettiová v až neskutečně vydařené crazy-komedii Václava Vorlíčka Pane, vy jste vdova! (1970).

Mladý policista vyslýchá „znásilněnou":

„Občanko, vy jste uvedla jisté okolnosti v souvislosti tady se soudruhem. Tak když tu teď soudruha máme…"

„Moment. Kde jsou moje spisy?"

„Ano, občanka ví, musíte soudruhovi otevřeně do očí. Je to ten třetí?"

„No dovolte."

„No moment. Ano, nebo ne?"

„Prosím vás, copak tento by mohl někoho znásilnit?"

Hvízdnutí.

„Soudruhu, byl jste označen, že jste se tady aktivně podílel na soudružce…"

(Z filmu Svatba jako řemen)

Právě snímek Pane, vy jste vdova!, ve kterém předvedla Iva Janžurová doslova smršť svého komediálního herectví (zvlášť zdařilé byly kreace, kde představovala v těle své postavy někoho jiného, ať už vražedkyni Stubovou, nebo hvězdáře Hampleho), byla úspěšným završením téměř desetileté filmové kariéry herečky, kterou už mnozí, publikum i kritika, nazývali filmovou hvězdou.

Ostatně právě za svou hereckou kreaci v Pane, vy jste vdova! dostala na mezinárodním filmovém festivalu v Terstu Cenu pro nejlepší herečku.

Iva Janžurová na jedné z tiskových konferencí.

Rozhovor Steinera se Stubovou, která je v těle Kelettiové:

„Poslyšte, hrála jste někdy divadlo? Jakou roli například?"

„Muchomůrku v dětský besídce."

„A kdybyste, dejme tomu, měla zahrát velekněžku, která v nějakém chrámu podřízne lidi, myslíte, že byste to svedla?"

„Zavři oči, brouku, a fik!"

„Tak to jsem rád. Můžete se obléknout."

(Z filmu Pane, vy jste vdova!)

Se Stellou Zázvorkovou v jednom z televizních pořadů.

Přitom ale v umělecké kariéře Ivy Janžurové najdeme i jisté mezery, kdy třeba nebyla žádoucí, takže měla ať už ve filmu či televizi pauzu. Prostě se znelíbila mocným, zejména těm, kteří nastoupili po srpnu 1968. Jen pamětníci si dnes pamatují dokumentární televizní záběry, na nichž Marta Kubišová – a spolu s ní i Iva Janžurová – vyslovují podporu politikovi, na kterého národ tenkrát hodně sázel – Alexandru Dubčekovi.

Projevilo se to pak v následné normalizaci – stačilo třeba natočit film s Jurajem Herzem anebo hrát s Pavlem Landovským či Jiřím Hrzánem, s nimiž de facto kdysi začínala, a bylo na čas „vymalováno". I ona měla – přes obrovskou popularitu u publika a uznání kritiky, čehož dosáhla právě ve druhé polovině šedesátých let, v letech normalizace dlouhé tvůrčí pauzy.

„Zažila jsem napěchovanou filmovou kariéru, ale protože jsem se nedokázala vzdát divadla, nestačila jsem obsáhnout všechny dobré nabídky. Tehdy měl každý výrazný umělec svůj příděl možností a své hlídače. V nedobrovolném volnu sedmdesátých let jsem si tedy dopřála dvě skvělé věci – psaní a děti," vzpomíná dnes herečka se spokojeným úsměvem.

Ale zpět k těm filmům, které v její kariéře znamenají to zásadní a určující, třebaže jí ve své době spíš trochu zkomplikovaly život. Velkou dramatickou postavu staropanenské Štěpy vytvořila ve filmové adaptaci Havlíčkova románu Petrolejové lampy (1971), kterou natočil Juraj Herz a ve které měla vynikající herečka za partnera neméně vynikajícího Petra Čepka. Režisér Herz ji ostatně obsadil i do svého příštího snímku Morgiana (1972), kde ztvárnila dvojroli podobou i povahou odlišných sester.

Avšak náročné role dostávala Iva Janžurová rovněž na jevišti vinohradského divadla (například Jana z Arku ve Anouilhově Skřivánkovi, Nina v Lermontovově Maškarádě, Jeffersova Medea nebo Charlota Steinová v Hacksově hře pro jednu herečku Rozhovor v domě Steinových).

Paničky a sestřičky

Z komediálních postav, které vytvořila v sedmdesátých letech minulého století ve filmu anebo na televizní obrazovce, vyniká rozhodně její Hermínka v Podskalského tak trochu kriminální komedii Drahé tety a já (1974), vdavekchtivá Alenka v komediálním filmu Petra Schulhoffa Hodíme se k sobě, miláčku…? (1974), kde měla za partnera Karla Peterku, starostlivá tetička Apolena v dětském snímku Věry Plívové-Šimkové Páni kluci (1975), záletná Týfová v Lipského „školní" komedii Marečku, podejte mi pero! (1976), typická maloměstská panička Bartáčková v další Schulhoffově komedii Zítra to roztočíme, drahoušku! (1976), kde jí hrál manžela opět Karel Peterka, anebo zpočátku nepříliš sympatická zdravotní sestra Huňková v televizním seriálu Nemocnice na kraji města (1977).

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Klauni v sukních.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.