Šumavská

odysea

Šumavská

odysea

Václav Jiřík

Nakladatelství EPOCHA

Na místě je poděkování těm, kteří se zasloužili o vydání této knihy. Na čelném místě to jsou Lázně Františkovy Lázně, a. s., a Stavoplast kl, spol. s r. o. Všem patří nejen autorův dík,

ale také následující stránky…

Copyright © Václav Jiřík, 2014

Cover © Josef Kroupa, 2014

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, s. r. o., 2014

ISBN (ePub) 978-80-7425-365-2

ISBN (mobi) 978-80-7425-366-9

ISBN (pdf) 978-80-7425-367-6

Úvod

Únorový zvrat v roce 1948 značně zaskočil část české společnosti, i když bylo nad slunce jasné, kterým směrem se poválečný vývoj bude ubírat. Přes všechny varovné signály si veřejnost nedovedla připustit, že se za tím skrývá zásadní destrukce dosavadních společenských a sociálních struktur, které byly budovány po dlouhá desetiletí. V tomto směru, alespoň zpočátku, neměli jasno ani komunisté. Mluvili o jakési specifické, vlastní cestě k socialismu. Otázkou bylo, co mínili vážně a co patřilo k matení veřejnosti. Tyto úvahy zmizely bezprostředně po jejich vítězství. I když flirtování tímto směrem si zcela neodpustili. Tak například nový ministerský předseda Antonín Zápotocký ještě v červenci 1948 mluvil o přípravě zákona o dobrovolném vystěhování. Surovost, s jakou komunisté přistoupili k realizaci vlastních cílů, nemohla nechat nikoho na pochybách. Teprve tehdy, když už bylo pozdě, některým postiženým konečně svitlo. To se ale již ocitli na jakési ošklivé skluzavce, záleželo čistě na nich, jak se zachovají. Zda budou pokračovat samospádem, či se postaví na odpor. Obě řešení s sebou nesla specifická rizika.

Ani na okamžik nesmíme zapomenout na jednu důležitou okolnost. Poválečná generace žila v sevření ocelových obručí vlastních zkušeností. Kapitolou sama pro sebe byly obavy malých států a národů z dalšího vývoje. Staly se hříčkou v rukou velmocí, což nejvíce vyhovovalo Stalinovu Sovětskému svazu. Něco podobného existovalo i v minulosti, tentokrát bylo ohrožení vlastní identity daleko větší. Zapomnělo se na to, že v dějinách sice existují jisté zákonitosti, ale v žádném případě se neopakují. Po mnichovském traumatu z roku 1938 a březnové okupaci 1939 se český národ ocitl na periferii evropského společenství. Dvě stanná práva, vyvražděné Lidice a Ležáky, gilotina nejen na Pankráci, ale v řadě velkých německých měst a koncentrační tábory byly symptomy vyhlazovací politiky. Šlo o samu národnostní podstatu. Konec války vše napravil, Československo se vrátilo tam, kam po právu patřilo.

Poučení bylo nasnadě – zlo nemůže nikdy trvale zvítězit nad dobrem. Jak se vzápětí ukáže, byla to iluze, nebezpečná iluze. V případě nacistického Německa k této zásadě skutečně došlo. To však nebylo jediné tehdy existující zlo. Stalinův Sovětský svaz pronikl do Evropy a při tom bezostyšně exportoval princip vlády jedné strany. Něco podobného, co zde již jednou bylo. Žádný prostředek mu přitom nebyl cizí. Podmínkou úspěchu bylo, že vítězné státy si „rozporcovaly“ svět do sfér vlastního vlivu. Byl za tím v nejodpudivějším slova smyslu skrytý velmocenský cynismus. Skutečné zájmy porobených národů a států šly stranou – z osvobozených se tak rázem stali ujařmení. S tímto danajským darem měla žít střední a východní Evropa dlouhých padesát let. Pokud někde něco zaskřípělo, byl použit osvědčený lék – tanky. Stalo se tak v Berlíně 1953, Budapešti 1956 a v Praze 1968. Vznikla tak bezútěšná situace, zdálo se, že neexistuje síla, která by tomu mohla zabránit.

Nelze přehlédnout ještě jednu podstatnou skutečnost. Českoslovenští komunisté byli na rozdíl od ostatních satelitních států nejsilnější politickou stranou v zemi. I když lze mít k volbám v roce 1946 řadu výhrad, nelze jim upřít jistou věrohodnost. Byly svědectvím o tom, že společnost byla zásadním způsobem rozdělena. Komunisté to dokázali mimo jiné na úkor neobratnosti politických protivníků. A přitom se nemuseli – na rozdíl od jiných satelitních států – opírat o přítomnost sovětských okupačních jednotek. I když na druhé straně by jejich násilný příchod z východního Německa nebo Maďarska nebyl žádným složitým problémem. Dobře si to uvědomoval prezident Beneš, Stalin to později Gottwaldovi vytýkal jako jistou bezstarostnost. Byl to další důkaz toho, že si komunisté byli svými pozicemi dostatečně jistí. Ostatně průběh únorových dnů jim dal – bohužel – plně za pravdu.

Důsledkem „únorového vítězství pracujícího lidu“ byly dosud nevídané společenské, sociální a majetkové změny. S něčím obdobným se v našich dějinách nesetkáváme. Jisté podobenství lze nalézt jedině v Obnoveném zřízení zemském z roku 1627, kdy došlo k frontálnímu útoku proti nekatolíkům. Byl jim sice zabaven majetek, ale na druhé straně mohli volně odejít ze země. O něčem podobném si jejich potomci z poloviny 20. století mohli nechat tiše zdát. Za své s definitivní platností vzala nedokonalá poválečná demokracie, kterou nahradila „lidová demokracie“. Což ve skutečnosti nebylo nic jiného než kopie totality sovětského typu. Ze světa zmizela základní lidská práva a nahradilo je mnohomluvné vysvětlování nevysvětlitelného. Republika – vykořeněna ze své podstaty – opustila evropskou civilizaci a ocitla se za Uralem.

Hranice odjakživa patřily k zásadním atributům státní existence, stát si tak chránil svou ekonomickou a politickou suverenitu. Na druhé straně to, jak s nimi zacházel, vypovídalo o jeho charakteru. V těch rozumnějších byl pohyb přes hranice plynulý, zbloudilí houbaři byli bez problému navráceni domů. Občané z obou stran si ani pořádně neuvědomovali, kde vlastně žijí. Ovšem i zde existovaly různé zákazy a omezení. Vesměs se jednalo o zboží, které vykazovalo značné cenové rozdíly, a tak se na něm dalo vydělat. Aby se zabránilo podobným spekulacím, byli hříšníci na řídce střežené hranici odchytáváni. Trestem jim byly citelné pokuty, v horším případě několik dnů vězení. Obě strany – jak strážci, tak pašeráci – dobře znaly pravidla hry a podle toho se také chovaly. Někteří z pašeráků tak činili ze sociálních důvodů, protože kolem hranic již tehdy nebylo příliš šancí na zaměstnání. U jiných šlo o příjemné šimrání bránice, při každém „ošulení“ státu o clo a daně cítili slastný pocit.

Tento způsob ochrany státních hranic převzatý z habsburské monarchie pokračoval i po vzniku samostatné republiky. Jejími monopolními strážci byli členové Finanční stráže. Nic se na tom nezměnilo ani v kritickém roce 1938, kdy hlavně oni nesli tíhu bojů s henleinovským Freikorpsem, což někteří z nich zaplatili svými životy. V září 1938 se stali svědky dobrovolného exodu sudetoněmeckého obyvatelstva z pohraničního území do nacistického Německa. Po mnichovské dohodě přestala historická hranice existovat a přesunula se spolu se svými strážci hluboko do českého vnitrozemí. Jak se vzápětí ukázalo, žádný vděk za věrnost demokratickému státu nesklidili. Nehledě na to, že finančníci se v květnu 1945 jako první na základě vládní výzvy vraceli do pohraničí na svá původní místa, která museli opustit. Obvykle zde narazili na pseudopartyzány, odbojáře z revolučních gard a podobných organizací, kteří terorizovali své okolí. To byl první konflikt s nimi, další na sebe nenechal dlouho čekat.

Na únorovou porážku bylo zaděláno dávno předtím, mimo jiné při jednání v Košicích. Komunistům byl v nové vládě svěřen veledůležitý rezort vnitra, prvním poválečným ministrem se stal Václav Nosek. Na rozdíl od svých politických protivníků byli na jednání perfektně připraveni. Podařilo se jim prosadit jednak to, že bude „podchycena ozbrojená masa občanstva a do bezpečnostní služby budou zařazeni mladí a vhodní lidé“, a jednak to, že „budou utvořeny zvláštní pohotovostní jednotky jako zálohy do pohraničí“. Zabili tak dvě mouchy jednou ranou. Navenek se tvářili vůči nové republice loajálně, ale ve skutečnosti si přihřáli svou stranickou „polívčičku“. Tak v létě 1945 vznikl 1. Pohotovostní pluk NB, složený z již zmíněných pseudoodbojářů. Strana si je tak zavázala, neboť za normálních okolností by nemohli projít řádným prověřovacím sítem, vesměs postrádali základní profesní i morální schopnosti. V krátké době se z nich stala partajní pretoriánská garda. V únoru 1948 byli nasazeni v Praze a z jejich řad vzešla řada pozdějších estébáků.

Pohotovostní pluk byl umístěn v severních a západních Čechách a měl být použit v případě jakékoliv sudetoněmecké rezistence. K něčemu podobnému, jak známo, nedošlo ani v okupovaném Německu a až na několik drobných případů – jež byly navíc značně politicky nafouknuty – ani v Československu. Vznikla tak nebezpečná situace, několik tisíc mužů leželo ladem, což v sobě skrývalo nečekané problémy. Proto bylo nezbytně nutné najít jim odpovídající místo. Nejvíce to hořelo při ostraze na hranicích s Bavorskem, tj. americkou okupační zónou. Finanční stráž na vše nestačila, proto musela občas přijít na pomoc armáda. Rozhodovalo přitom několik okolností – nejdůležitější bylo, že do jejich řad nebyly přijímány nové síly. Ti finančníci, kteří přišli z Podkarpatské Rusi, však rozhodně nepatřili k obdivovatelům Sovětského svazu a ideologie, kterou ztělesňoval. Jim nikdo nemusel blíže vysvětlovat to, co zažili na vlastní kůži. To ještě více podpořilo kritický postoj sboru vůči tomu, co se v republice dělo. Nejpodstatnější však bylo, že za této situace Finanční stráž stárla jako celek.

Hranice s poraženým Německem, přesněji řečeno s americkou a sovětskou zónou, nedoznala žádných změn. Nechyběly však tendence, nutno zdůraznit soukromého rázu, připojit část německého území a jeho obyvatelstva k republice. Konkrétně se jednalo o Lužice, Lužické Srby a Kladsko, výrazně se přitom exponoval nestor českých archivářů, pozdější akademik Václav Vojtíšek. Kuriozity tohoto typu neměly naděje na sebemenší úspěch. Hranice se nezměnily, co se však zásadním způsobem změnilo, byla realita a atmosféra kolem jejich střežení. Delikty ilegálních přechodů mnohonásobně narostly. Jejich motivace byla ve většině případů sociální, jednalo se o samé dno. Přes hranice byl leckdy přenášen suchý chléb (!), životní úroveň v obou zónách byla podstatně horší než v republice. Obzvláště krutá byla v sovětské. Důsledkem specifické situace bylo to, že na pašování se ve zvýšené míře podílely ženy, zatímco muži se stali oběťmi válečného běsu, v lepším případě skončili v zajetí. Dělaly to hlavně pro své hladovějící děti. Finančníci je nestačili chytat, tresty byly směšné – několik dnů vězení či pokuty a v případě cizích státních příslušníků vyhoštění.

Pochopitelně, že staří pašeráci z obou stran hranice, pokud přežili válečné hrůzy, neodešli do penze. V ještě větší míře obnovili svoji činnost a na rozdíl od své amatérské konkurence byli podstatně úspěšnější. Finančníci o nich věděli, mohli si však být jistí tím, že při vzájemných setkáních proti nim nepoužijí zbraně. Nepsané zákony z časů předválečné republiky ještě zcela nezmizely ze světa. To byla další změna k horšímu, k níž na hranicích došlo. Mladí a později odsunutí sudetští Němci se v tomto směru nežinýrovali. Zbraní, od pistolí po samopaly, se v okolí povaloval dostatek, většina mužů navíc měla za sebou vojenský výcvik a leckdy bohaté frontové zkušenosti. Cena, váha a respekt k lidskému životu z hranic postupně mizely. Často šlo, jak na jedné, tak i druhé straně, o holé životy. Na české straně si odnesli v tomto směru smutný primát mladí vojáci a esenbáci. Na rozdíl od finančníků jim nikdo nevštěpoval do hlavy, že bez lidských ohledů se střežení hranice neobejde. Na druhé straně by proti zkušeným „fronťákům“ v glazé rukavičkách stěží obstáli.

Prvním poválečným šéfem ministerstva financí, pod které Finanční stráž spadala, byl slovenský lékař dr. Vavro Šrobár. Byl to již starší muž, Benešův člověk, přestože byl zřejmý nedostatek finančníků, doplňování sboru však neinicioval. Po květnových volbách v roce 1946 se rezortním ministrem stal člen vítězné strany komunista dr. Jaromír Dolanský. Od něho se něco podobného nedalo očekávat. Místo toho ale došlo v červenci 1946 – bezprostředně po vítězných volbách komunistů – ke vzniku Pohraničních útvarů SNB. Policie tak byla oficiálně pověřena střežením hranic. Vznikla absurdní situace, v pohraničních obcích od té doby existovaly tři stanice ozbrojených složek – Finanční stráže, běžné exekutivy SNB a Pohraničních útvarů. Ty se musely od samých začátků seznamovat se střežením hranic jak po teoretické, tak praktické stránce. Jednoznačně šlo o politické rozhodnutí, jinak by plně postačilo doplnění stávající Finanční stráže. Ta však byla od samého počátku pro komunisty nedůvěryhodná.

A tady začíná dlouhé období, které definitivně skončilo až se společenskými změnami po roce 1989. V žádném případě ho nelze chápat bez širšího kontextu. Bylo součástí politického systému, který se chopil moci. Řečeno značně zjednodušeně, řadový občan byl sevřen obručemi různých zákazů a omezení, jejichž nedodržení s sebou neslo riziko vysokých trestů včetně toho nejvyššího – smrti. Lidé se ocitli v situaci, v níž česká společnost nikdy nebyla, nepočítáme-li nacistickou okupaci. Proto se zcela zákonitě musel dostavit odpor. Jeho opakem bylo přitvrzování moci. V praxi to potom vypadalo tak, že světlo světa spatřila řada zákonů, které měly budit zdání právní legalizace. Netřeba příliš zdůrazňovat, že byly v zásadním rozporu nejen s historickými tradicemi, ale hlavně s obecným chápáním demokracie a humanity.

Listování v třiačtyřicetileté historii tohoto typu ochrany státních hranic není nikterak povzbudivé čtení. Jsou za ní skryty stovky, možná tisíce zničených lidských osudů, dlouhá léta vězení, pobytu v táborech nucených prací a na nejzazším místě tragicky ukončené lidské životy. Na rozdíl od životní úrovně kvalita ostrahy hranic neustále stoupala. Za pomoci různých „technických pomůcek“ dosáhla téměř dokonalosti. Což se o již zmiňované životní úrovni nedalo říci ani v náznacích. I to charakterizovalo tehdejší politický model. Doprovázela jej demagogie nejhrubšího zrna, kde se z černého dělalo bílé a naopak. Cena lidského života poklesla na nejnižší úroveň. Podobně jako při monstrprocesech se každému „úspěšnému“ zásahu na hranicích veřejně aplaudovalo. Byť v tomto případě to platilo spíše v přeneseném slova smyslu. Tato krvežíznivost je dalším flagrantním důkazem totálního úpadku lidské morálky a sounáležitosti. Bez nepřítele se prostě nedalo žít, a pokud nebyl po ruce, bylo nutné si ho rychle „vyrobit“.

Důležitým dnem únorové krize byl 23. únor 1948. Tehdy byly zrušeny dosud platné cestovní pasy, přesněji řečeno platily se zvláštním potvrzením. Jejich majitelům, kteří neměli naději získat podobný certifikát, nezbylo než místo legální zvolit ilegální cestu. Naděje na její úspěch byla zpočátku poměrně vysoká, straně věrní esenbáci byli z hranic staženi do hlavního města, kde sehráli neslavnou roli. Alespoň okrajově je nutné rovněž zmínit organizaci Pohraničních útvarů SNB. Jejich velitelství se nacházelo v Praze (SNB útvar 9600) a skládalo se ze tří pluků, jejichž velitelství byla umístěna v Liberci, Plzni a Brně. To však netrvalo dlouho, v březnu 1948 byly pluky zrušeny a nahradily je prapory. Protože hlavní důraz této publikace je kladen na jihozápadní a jižní hranici s americkou zónou v Bavorsku, je třeba zmínit alespoň ty nejdůležitější – Plzeň, Písek či České Budějovice. Na úloze Útvaru 9600 se nic nezměnilo, to nejpodstatnější však ještě mělo přijít.

Tuto skutečnost potvrzuje i druhá strana, konkrétně prorežimní publicista Ota Holub, kterému nelze upřít jistou věrohodnost a publikování dosud utajených informací. Potvrzuje, že situace v inkriminovaných únorových dnech na bavorských hranicích byla kritická. V té době se začal enormně zvyšovat počet uprchlíků jako reakce na politický zvrat. Doslova uvádí, že většina jejích strážců byla odvelena do Prahy a dalších měst ve vnitrozemí. K určitému zlepšení došlo koncem února po jejich návratu. „Počátkem března 1948,“ uvedl ve své knize Smrt ze zálohy, „každé oblastní velitelství ve vnitrozemí odesílalo 15–17 příslušníků jako posilu k útvarům na bavorské hranici. Každý měl mít pistoli, samopal a dva zásobníky. Události posledních hodin ukázaly, že toto rozhodnutí není zbytečné…“ Vznikly však jiné problémy, nucení strážci hranic s tímto převelením nesouhlasili. Nemluvě o tom, že jejich nasazení bylo značně omezené, protože jim hrozilo, že v hlubokých pohraničních lesních masivech fatálním způsobem zabloudí.

Nutno doplnit, že v té době sloužilo na hranici 6272 esenbáků a 3165 finančníků (údaj pochází z počátku roku 1949). Klíčovým dokumentem, který s definitivní platností rozhodl tuto schizoidní skutečnost, byl Zákon číslo 275 z 2. prosince1948. S platností od příštího roku byla Finanční stráž zrušena a jediným monopolním strážcem hranic se stala Pohraniční stráž SNB. Proti finančníkům bylo vedeno intenzivní tažení již od února téhož roku. Část jich byla propuštěna do civilu a část přeložena na jiná, nedůležitá místa ve vnitrozemí. Pouze zlomek, pokud splňoval kádrová a politická kritéria, byl přeřazen k esenbákům. Pravdou bylo, že část finančníků – ať již v civilu, nebo v uniformě – se podílela na převádění přes hranice. Ostatně k něčemu podobnému docházelo, byť v menší míře, i u esenbáků. Rozhodovaly přitom sympatie k předválečnému demokratickému státu a antipatie k nastupující totalitě.

Jádro sporu nespočívalo pouze v tom, že vnitro mělo při střežení hranic dominantní postavení. V prvé řadě šlo o totalitní praktiky, které nezaměnitelným způsobem doprovázely jeho činnost. V této souvislosti se ještě na okamžik vrátíme k nedůstojné likvidaci Finanční stráže. Jedno bylo od samého počátku zřejmé, nestalo se tak ze dne na den, celá akce byla dlouhodobě a pečlivě připravována. Flagrantním důkazem jsou dokumenty uložené v Archivu bezpečnostních složek v Brně-Kanicích. První z nich není datován, z textu je však zřejmé, že k prověrce došlo bezprostředně po únorovém převratu. V hlášení je blíže komentována situace Finanční stráže v Karlovarském kraji. Úvodem jsou vypsána jména deseti členů, kteří byli nuceni odejít do civilu, anebo byli přeloženi. Většinou se jednalo o starší finančníky v hodnostech respicientů, respektive inspektorů. Najdeme zde i bývalé legionáře, většina z nich v kritickém roce 1938 bojovala v řadách SOS (Stráž Obrany Státu) proti henleinovcům.

Proto se cítili oprávněně rozhořčeni. Jako důvod odvolání byla u některých z nich uvedena nic neříkající „předcházející politická činnost“. Zasáhly také místní a okresní akční výbory, zlověstné likvidační instituce. U dalších z nich nebylo uvedeno nic, ostatně i to charakterizuje dobu a její aktéry. U dvou je poznámka, že byli zatčeni „pro podezření ze zneužití úřední moci“. V závěrečném komentáři jim kupodivu nebyla vytýkána závadná politická činnost. Místo toho se zde objevuje poznámka, že prověrka byla vůči té, která proběhla v policejních řadách, nedostatečná, doslova až „směšná“. To nevěstilo, jak se vzápětí ukázalo, příjemnou budoucnost. Na své si také přišla obvyklá demagogie. Jako obecný nedostatek bylo shledáno to, že finančníci měli nedostatek přímých telefonních linek. Proto museli používat ty, jež měly k dispozici pohraniční útvary SNB. Na místě je otázka – kdo z nich byl preferován a na čí úkor se tak stalo?

Nyní k druhému dokumentu z kanického archivu. Nutno předeslat, že finančníci si dobře uvědomovali nebezpečí, které jim hrozilo, a odkud vzešlo. Podle toho se také chovali. Na počátku roku 1947 vypracovali obsáhlou zprávu, v níž pečlivě zdokumentovali nejen drobné prohřešky, ale také vážné nedostatky svých „nových kolegů“. Byla označena jako Pamětní spis o situaci ve Finanční stráži a k vyřízení ji dostal vysoký úředník ministerstva vnitra Jindřich Veselý. U tohoto muže se na okamžik zastavíme. Již před válkou byl vyšším funkcionářem KSČ, za války byl vězněn v koncentračním táboře Buchenwald a po skončení světového konfliktu ho čekala závratná kariéra na ministerstvu vnitra, úzká spolupráce se sovětskými poradci, krátký čas stál dokonce v čele Státní bezpečnosti. Jeho sebevražda v roce 1964 – tehdy byl ředitelem Ústavu dějin KSČ – značně zčeřila hladinu v zasvěcených kruzích. Byl přítomen u celé řady akcí, které jsou dodnes obestřeny tajemstvím.

Na desítkách případů – byly číslovány – se poukazovalo na to, že noví strážci hranic postrádali nejen služební, ale hlavně morální kvalifikaci. Tak například v Kryštofových Hamrech si vyrazili dva esenbáci ilegálně do Saska, sovětské okupační zóny. Byli polapeni a přes Vejprty vráceni do Československa. Za údajným důvodem stálo něžné pohlaví. Tento druh turistiky byl ve vysokém kurzu. O něco podobného se pokusila další dvojice esenbáků z Českého Wiesenthalu, dnešní Lužná. Jednomu z nich se při zatýkání podařilo uprchnout, druhý z nich se vrátil domů v doprovodu sovětské eskorty. Ve spise dále stojí, že esenbáci zneužívali svého služebního postavení k pašování různého zboží. V Libé na Chebsku, tentokrát se jednalo o americkou zónu, přenášela další dvojice přes hranice tvrdý alkohol a zpátky se vracela s cigaretami. Jinými slovy činila přesně to, proti čemu měla na hranicích zasahovat.

V již zmiňovaných Vejprtech se dal na pašování prostřednictvím zdejšího Němce jeden strážmistr SNB. Ve zprávě je uvedeno, že se jednalo o potraviny v množství 10 kg mouky, 2 kg cukru, 2 pytle brambor a 5000 říšských marek, které zde stále platily. Nečinil tak zadarmo, zpátky se mu vrátily dvě osobní auta a jeden motocykl. Tento do očí bijící nepoměr byl důkazem toho, jak zoufalá situace v zásobování obyvatelstva vládla v sovětské zóně.

Všeobecně bylo známo, že v Plesné na Chebsku zuřil mezi komunisty a nekomunisty nevybíravý politický boj. Pozdější vítězové si to s poraženými tvrdě vyřídili. Vraťme se však k našemu pamětnímu spisu, v němž se objevily tři případy z Plesné. Vyšetřováním krádeže u zdejšího řezníka se kupříkladu zjistilo, že jeho prostřednictvím sovětští vojáci z Brambachu propašovali do republiky dvě harmoniky a gramofon. Finanční stráži však nebylo nic nahlášeno, přišla na to víceméně náhodou a inkriminované předměty zabavila. Finančníci zadrželi při pašování hudebních nástrojů jednoho odsunutého Němce a předali ho SNB. Ten byl však bez sebemenšího trestu příští den propuštěn na svobodu. V dalším případu finanční strážci zabavili u jednoho pašeráka větší množství cigaret, nenahlásili to a ponechali si je pro vlastní potřebu.

Americké cigarety, byť značně předražené, byly kýženým artiklem. V Československu dále platil přídělový systém, který byl vůči kuřákům značně skoupý, tuzemské značky navíc nevynikaly přílišnou kvalitou. Na této skutečnosti postavili svůj plán dva strážmistři SNB z Aše. U jednoho národního správce v Mokřinách si ukryli své cigarety. O tom, kde je získali, nepadla žádná zmínka (celkem jich bylo patnáct tisíc!). Postupně je po částech odebírali a předávali do oběhu. Celá záležitost praskla poté, když u našeho trojlístku došlo k obchodním nesrovnalostem. Také v Kraslicích, konkrétně v Hraničné, došlo k pašování hudebních nástrojů. Jednalo se o jednu basovou a deset foukacích harmonik. Prostřednictvím jedné ženy je dodali sovětští vojáci z Brambachu, kontraband byl určen jistému strážmistrovi SNB. Existovaly však případy daleko závažnější. V lednu 1946 byl v Mikulovášicích na Šumpersku zatčen svobodník SNB Josef Skalický, neboť spáchal loupežnou vraždu, za niž byl odsouzen k trestu smrti a popraven. Jednalo se o další důkaz toho, že výběr k Pohotovostnímu pluku a následně k SNB byl prováděn krajně nezodpovědně.

Jak již bylo řečeno, zadržení na hranici se negativně promítlo do života postižených. Někdy to trvalo dlouhá desetiletí. Perzekučním zásahům se nevyhnulo ani jejich bezprostřední okolí. Postupně se vytvářela hraniční pásma, do kterých byl vstup buď omezen, nebo úplně zakázán, a ta se neustále rozšiřovala. Vzaly zde za své nejen samoty, ale leckdy i celé osady. Důvod byl celkem zřejmý – mohly sloužit „narušitelům“ jako úkryt. Ze stejných příčin byla zlikvidována řada komunikací. Nedělo se tak ze dne na den, ale postupně v toku měsíců a roků. Vytvořil se jakýsi hluchý prostor bez lidského života, do něhož se mohlo jedině na propustky. Jediným kladem tak paradoxně bylo, že příroda zůstala chráněna před neomalenými zásahy. Podél celé hranice se táhnul vykácený pruh, na kterém se experimentovalo s tím, jak co nejvíce ztížit jeho přechod. Všechny prostředky byly dobré, včetně smrti uprchlíků, nic jiného si přeci – slovy tehdejší propagandy – nezasloužili. Absurdita tak byla naplněna, zvířata a ptáci si mohli dělat, co chtěli…

Hranice

Na československých hranicích panovala jasná pravidla, jež byla po únoru 1948 zčásti převzata a částečně doplněna o nová, odpovídající obrazu nové státní moci. Po svém zadržení byli neúspěšní uprchlíci eskortováni na nejbližší policejní stanici, kde s nimi byl sepsán krátký, víceméně orientační protokol. Byly v něm uvedeny jejich osobní údaje, motivy útěku, den a hodina zadržení atd. Do jaké míry byl věrohodný, ukázalo následující vyšetřování. Odtud putovali do věznice a před soud na okresní úrovni, zajímavější případy byly předávány nejbližším služebnám Státní bezpečnosti. V počáteční fázi – do října 1948 –, pokud se nejednalo o souběh trestných činů, jim nehrozil nikterak vysoký trest. Maximálně šlo o několik týdnů vězení, to se však změnilo po vydání Zákona 231/1948. Týdny nahradily měsíce, k tomu ještě navíc přistoupil trest v táboře nucených prací vynášený politickými komisemi na krajské úrovni. Jeho délku, včetně soudního rozsudku, ovlivňoval třídní původ emigrantů. Prchajícího proletáře čekal podstatně nižší trest než polapeného továrníka nebo advokáta. Pochopitelně, že vedle trestů se k horšímu měnila atmosféra a okolnosti s ní spojené, hlídkující esenbáci stále častěji sahali po zbraních.

První útěky, máme na mysli konec února a první březnovou dekádu roku 1948, byly živelné. O pozdějších různých odbojových sítích a jejich propojení na převáděče zde není ještě ani stopa, čas musel teprve nazrát. Zcela výjimečně se v tomto období setkáváme se skupinami uprchlíků větší než pět osob. Vesměs převažovaly dvojice nebo trojice, málokdy to byli jednotlivci. Člověk je tvor společenský, bylo tedy proti jeho podstatě vypravit se do hlubokých hraničních hvozdů osamocen. V naprosté většině případů šlo o přátele, krajany, spolužáky, kolegy atd. Ženy, nebylo jich příliš, většinou doprovázely manžele, snoubence, popřípadě milence. Převažovaly osoby ze všech možných koutů republiky. Na rozdíl od Chebska a Ašska se Slováci objevovali na jižních hranicích výjimečně. Odlišná pravidla platila u místních obyvatel, tam to však lze vysvětlit tím, že pokud chtěli uprchnout, nebyl to velký problém. Znali dobře místní podmínky, počínaje přírodou a konče samotnými esenbáky. Na jejich úspěšné útěky se obvykle přišlo po kratší či delší nepřítomnosti v místě bydliště.

Zprávy se jmény zadržených uprchlíků putovaly k nadřízeným na úrovni pluku (po reorganizaci praporů), kteří je zpracovali do svodek. Dělo se tak prostřednictvím telefonů a dálnopisů – záleželo na tom, která z těchto forem komunikace byla k dispozici. Tak se dalo poměrně rychle zjistit, zda mezi nimi nebyly z bezpečnostních hledisek „zajímavé osoby“. Dalším protivníkem uprchlíků byly klimatické podmínky. Po horkém a suchém létě 1947 přišla tuhá zima. Pohyb v terénu byl ztížen mimořádným množstvím sněhu, netřeba připomínat, že zanechané stopy byly spojenci strážců hranic. Proto i v pozdějších letech počet útěků v zimě výrazně poklesl. V šumavských podmínkách měli jistý náskok zdatní lyžaři. Takovýto způsob přechodu se ale neobešel bez vynikající znalosti místa přechodu, což byl značný problém. Ani dobré čtení podrobných map nezaručovalo úspěch. Proto se záhy objevují na scéně převáděči vesměs z řad zdejšího obyvatelstva, perfektní znalci regionálních podmínek. K jejich činnosti se ještě blíže vrátíme.

První námi sledovanou skupinou jsou překvapivě sudetští Němci. V roce 1946 proběhl hromadný odsun a v republice jich zůstalo necelých čtvrt milionu. Zčásti se jednalo o antifašisty, smíšená manželství a jednak o tzv. specialisty. Výklad tohoto termínu je široký, vešli se sem kvalifikovaní skláři stejně jako zemědělští nádeníci. Přestože jim byl zabaven veškerý majetek a nevztahovala se na ně občanská práva, považovali své setrvání v republice za malé vítězství. Netýkala se jich existenční nejistota odsunutých a nehrozil jim bezprostředně hlad. Nic z toho se o jejich krajanech v Německu rozhodně říci nedalo. Obzvláště smutné zkušenosti získali ti, kteří byli odsunuti do sovětské zóny. Tím ovšem není řečeno, že ti, kteří zůstali v Československu, republiku milovali, pouze považovali tento způsob řešení za menší zlo a podle toho se chovali. Pokud však vzaly tyto okolnosti za své, bylo jasné, že s jejich perspektivami je to na pováženou. Nutno si však uvědomit, že se jednalo pouze o okrajový jev.

Po komunistickém převratu vzalo mnoho neodsunutých Němců hranice doslova útokem. Například útvar SNB Prenet na domažlickém okrese ohlásil, že 5. března 1948 uprchl do Bavorska z osady Trachmos Michal Breiz s celou rodinou, celkem se jednalo o šest osob. Do pohybu se dala dílem úspěšná a dílem neúspěšná lavina. Následujícího dne (6. března) dorazila z hranic další Jobova zpráva. Z obcí Nový Losintál, Stará Knížecí Huť a Zadní Valdheim v soudním okresu Tachov uprchlo 42 osob německé národnosti, z toho 18 mužů, 22 žen a 2 děti. Pro strážce hranic z útvaru SNB Přimda to byla mimořádná blamáž. To nebyl útěk, ale manifestační odchod! Donutil je, aby věnovali zdejším Němcům zvýšenou pozornost. Vše naznačovalo, že se jednalo o plánovanou akci. Následujícího dne zaúřadoval útvar SNB Nechanice v okrese Domažlice. Podařilo se mu zadržet na útěku dvě německé rodiny z Novosedelské Huti poblíž Poběžovic. Jednalo se o 7 osob, jež byly následujícího dne na příkaz okresního bezpečnostního referenta propuštěny na svobodu. Rozhodně to nebyla dobrá vůle, spíše skutečnost, že jejich práce byla nenahraditelná.

V dnes již neexistující obci Mýtnice bylo téhož dne útvarem SNB Grafenried u Poběžovic zadrženo 13 osob. Jednalo se o tři rodiny, které se podle hlášení připravovaly na útěk. Jedním dechem je k tomu ve zprávě dodáno, že v prostoru útvaru SNB Nemanice uprchlo devatenáct osob, celkem čtyři rodiny. V hlášení ale nebylo uvedeno, odkud byly. S sebou si vzaly pouze nejnutnější věci jako například šatstvo. Je zde také zaznamenáno, že po jejich útěku vznikla kolem ošetřování dobytka kritická situace. O dva dny později (9. března) podle informací SNB Tachov uprchla z Pavlova Studence rodina Němce Keima, tři dospělé osoby a jedno dítě. Měli to jednodušší než ostatní uprchlíci, žili na samotě padesát metrů od hranic. Proto si s sebou mimo šatstva mohli vzít i peřiny. Ve stejný den však byli strážci hranic úspěšní. Jednalo se o SNB Bělá nad Radbuzou, v půl desáté večer zadrželi na hranicích dvě německé rodiny, celkem sedm osob z obcí Erazim a Korytany. Nutno doplnit, že k něčemu podobnému docházelo také v západních Čechách. V Hranicích v Čechách se dali do pohybu zdejší němečtí textilníci, i když jich bylo podstatně méně.

Mimo hromadných pokračovaly i individuální útěky sudetských Němců. Byla to však labutí píseň, stále rostoucí rizika – počínaje vyššími tresty a konče střelbou – je odrazovala od podobného počínání. Nakonec zůstali ve hře staří, zkušení pašeráci ještě z časů první republiky. I k nim nás zavede následující vyprávění. Pro bližší informaci si uvedeme ty útěky, které proběhly v první březnové dekádě 1948 v teritoriu plzeňského pluku a později praporu. Dne 4. března strážci hranic z útvaru SNB v Eisendorfu (Železná) v okrese Domažlice zadrželi Bedřicha Feldmanna z Mnichova při pokusu o přechod do Bavorska. To již se vracel ze svého dobrodružného výletu. Podstatné bylo, že u něho nalezli valuty a skvosty v ceně půl milionu korun. I když to zde nebylo výslovně řečeno, jednalo se o ukrytý poklad odsunutých Němců. Sedmého března vojenská hlídka u Horní Vltavice zajistila dvojici mladých Němců, Viléma Vrbu z Kieshüblu a Arnošta Schindhauera z Ústí nad Labem, u nich však nebylo nalezeno nic mimořádného.

O den později (8. března) byla v Železné Rudě zdejšími esenbáky zadržena Terezie Kufnerová, místní rodačka odsunutá po druhé světové válce, jež se sem vracela z Bavorska. Téhož dne opět zaúřadovali vojáci u Bělé nad Radbuzou a zajistili dvojici prchající opačným směrem. Jednalo se o J. Brichtla a A. Rackovou, která z těchto končin pocházela. Prchali z internačního tábora pro Němce v Kunčicích u Ostravy. O dva dny později hajný přivedl na stanici SNB v Horní Vltavici Rudolfa Sturma z Heidelbergu. To byl do jisté míry charakteristický případ, s velkou pravděpodobností se jednalo o bývalého zajatce. Těm většinou nebyl povolen vstup na území republiky. Sturm tak proto učinil ilegálně, konkrétně na Šumavě. Dostal se do Vimperka a odtud vlakem odcestoval do Bílé Třemošné u Vrchlabí, kde se setkal s rodiči. Vracel se po stejné trase, cestou do Strážného ho však štěstí opustilo.

Ještě k jedné okolnosti, která není příliš známá. Také na tomto úseku hranice se opakuje to, co se dělo v její západní části. Pohraniční strážci dávali do svých hlášení i svá setkání s německými protějšky. Nutno si uvědomit, že Německo bylo okupovaným státem a okupanti nebývají obecně příliš milováni. Němečtí strážci hranic, ostatně i oni byli policisté, si museli být dobře vědomi toho, jak závažné informace svým českým kolegům poskytují. Nedá se zcela vyloučit, že mezi pravdivými informacemi, jak bývá za podobných okolností zvykem, si přišla na své dezinformace. Co vlastně bylo obsahem těchto informací, které se ocitly v hlášeních? Touto cestou dorazila 5. března k útvaru SNB v Přimdě zpráva o tom, že americké hlídky mají rozkaz zadržovat uprchlé Čechy a chránit je před útoky ze strany Němců. I když zde není uveden zdroj, je více než pravděpodobné, odkud foukal vítr. V tomto případě šlo víceméně o informaci obecného charakteru, běžně ale převládala konkrétní fakta, podle nichž se československá strana zařídila.

Tak útvar SNB Nové Údolí na okrese Prachatice v nedatovaném hlášení z druhé poloviny první březnové dekády oznamoval, že se od svých německých protějšků dozvěděl, že v posledním čase prošlo na jejich úseku deset ozbrojených osob. K něčemu podobnému také došlo u útvaru SNB Tachov, tentokráte jsou k dispozici přesná data, stalo se tak 5. března. Podle bavorských kolegů přešlo během 3. a 4. března hranice devětadvacet osob (!). Nebylo však blíže uvedeno kde konkrétně. Všechny se okamžitě ohlásily u německých úřadů, jeden z uprchlíků byl ozbrojen pistolí. Hlášení útvaru SNB v Eisendorfu z 9. března upřesňuje místo, kde k setkání došlo – na Pleši. Podle Němců přešlo hranice v noci z 9. na 10. března pět osob české národnosti, které zadrželi Američané a mezi nimiž byl dokonce jeden strážmistr SNB. Tyto informace potvrdil jeden finančník s tím rozdílem, že ve skutečnosti se jednalo o vrchního strážmistra SNB, jejž navíc doprovázela manželka.

K tomu, aby si čtenář udělal lepší představu o tom, co se na jižních hranicích s Bavorskem dělo, slouží následující chronologie. Je sestavena z archivních materiálů, které jsou uloženy v Archivu bezpečnostních složek v Brně-Kanicích. Nyní – po bezmála pětašedesátiletém časovém odstupu – mohou budit dojem suchých a nezáživných faktů. Ostatně při podobném přístupu bude stejné platit s podobným odstupem i o nás, generaci let 1968 a 1989. Ani v jednom a ani v druhém případě to není spravedlivé. Protože i tehdy žili plnokrevní lidé se svými láskami a nenávistmi, iluzemi a deziluzemi, nadějemi a prohrami. Vše násobilo drama na politické scéně, politika byla všudypřítomná. Neutralita se většinou nepěstovala, nebylo pro ni místo. Konfrontace se přestěhovala z ulic velkých měst a ocitla se v lesích na hranicích, kde kulminovala. Svědčí o tom uzlíky lidských příběhů včleněné do širšího dějinného proudu. A ještě na jednu věc nelze zapomenout – bez února 1948 by přirozeně nedošlo k událostem let 1968 a 1989.

Prvním neúspěšným uprchlíkem zadrženým na jižní části hranice byl Karel Čekan, kterého v osadě Mlýnce zadrželi 27. února strážci z útvaru SNB Studánky v okrese Domažlice. O dva dny později (29. února – shodou okolností byl přestupný rok) byla zajištěna na stejném místě Jana Čekanová. Vše bylo na počátku strašidelné hry, do které nedobrovolně nastupovali polapení kopečkáři. Jedině tak se dá vysvětlit, že u zajištěných nebyl uveden žádný další údaj. Proto nevíme, zda se jednalo o manžele či odkud vlastně přišli. Postupně dojde v tomto směru k jistému zlepšení, nicméně ještě dlouho budou mít tyto informace daleko k dokonalosti. Téhož dne byla v teritoriu útvaru SNB Nechanice, konkrétně u Wastlova mlýna, zatčena šestičlenná skupina. Převažovali v ní vysokoškoláci, u R. Tylečka bylo výslovně podotknuto, že studoval na vysoké škole obchodní. Dalšími studenty byli M. Doseděl, V. Hivnar, V. Opřátko a H. Svobodová. Jedině u V. Sochy bylo uvedeno jako zaměstnání modelář, všichni pocházeli z Prahy. To, že byli předáni Státní bezpečnosti v Klatovech, pro ně nevěstilo nic dobrého.

U Plešného jezera v okrese Prachatice zadrželi strážci hranic z útvaru SNB Nová Pec 1. března Josefa Vágnera. Také oni byli skoupí na slovo, není zde uveden žádný identifikační údaj. Téhož dne byla zatčena další vícečlenná skupina, tentokráte „zapracovali“ strážci z útvaru SNB Kyselov v okrese Český Krumlov, stalo se tak na Zlatém Vrchu. Opět byla uvedena pouze jména bez jakýchkoli bližších údajů. Jednalo se o Z. Drápala, A. Krznara, Z. Zítka, Š. Baxu, J. Viciána a K. Štreicnera. Jediné, co bylo úplně jasné, byl směr jejich pochodu.

* * *

Prvního března uvízl v esenbáckých sítích poblíž hranic národně socialistický poslanec Bohuslav Deči. Stalo se tak v obvodu útvaru SNB Železná Ruda. V hlášení se objevil i jeho doprovod, konkrétně byla uvedena krajská tajemnice R. Pacejková a „pět neznámých osob“. V dubnu téhož roku ho zglajchšaltované Národní shromáždění zbavilo poslanecké imunity. Protože se jedná o případ, o kterém se až dosud mlčelo, budeme se mu věnovat podrobněji. Deči nebyl zdaleka jediným polapeným poslancem u hranic. Stále měl podobně jako zmínění kolegové zákonodárný mandát nemluvě o poslanecké imunitě, což se nehodilo do krámu novému režimu. Bez ohledu na tuto skutečnost, šly veškeré zábrany stranou. Nikdo si nemohl být jistý tím, co bude následovat. Dvojnásob to platilo o těch, kteří byli vůči novým mocipánům nějakým způsobem kritičtí. Z Dečiho polemik odcházeli jeho komunističtí protivníci značně pošramoceni – teď přišla jejich chvíle.

Na místě je blíže si představit Růženu Pacejkovou, národně socialistickou tajemnici pro ženy v Královehradeckém a Pardubickém kraji. V té době to byla čtyřiadvacetiletá svobodná žena, čehož se později komunistická justice pokusila zneužít, ale k tomu se ještě dostaneme. Z titulu tajemnice se zúčastnila těch schůzí, na které byla vedením strany delegována. Při výslechu, ze kterého čerpáme, zcela odmítla, že by se její strana připravovala na vládní krizi. O tom, že k ní došlo, se dozvěděla z novin a rozhlasu. Porážku brala jako přechodnou s tím, že časem se vše uklidní. Rozhodně nepočítala s uzavřením sekretariátu v Hradci Králové. I po pádu vlády dále pokračovaly naplánované schůze. Dvaadvacátého února se osobně zúčastnila setkání v Lovčicích a Sendražicích. Byla také přítomna policejní prohlídce sekretariátu, ale ani tehdy ještě neztratila naději, že se věci nějak urovnají.

Naděje však začaly brát za své 27. února, kdy byl sekretariát zapečetěn. Zaměstnanci se sešli v Národní kavárně, kde jim poreferoval zástupce z ústředí. Na schůzi byl také přítomen poslanec Bohuslav Deči, který byl po celou dobu v Praze. Vraťme se ještě na okamžik k naší tajemnici. Pozdější soud zjišťoval, zda při posledních schůzích nedošlo k „pobuřování proti republice“. Svědkem u přelíčení ale nemohl být kdokoliv, ti byli vybíráni z nejspolehlivějších komunistů. V již zmíněných Lovčicích byl jedním takovým předseda MNV František Mrňák, protokol s ním byl sepsán už 26. února (!) na SNB v Chlumci nad Cidlinou. Hlavním řečníkem byla Pacejková, jež úvodem promluvila o obecné situaci. Řekla, že důvodem ministerské demise bylo odvolání pražských nekomunistických důstojníků SNB. Komunisté dělali prezidentu Benešovi odjakživa problémy, psal o tom ve svých knihách. Tehdejší ministr informací Václav Kopecký chtěl dokonce v roce 1937 pro sudetské Němce autonomii.

Tajemnice dále kritizovala znárodněný průmysl a organizování třiceti milionů brigádnických hodin. Na vlastní oči viděla práci ve Škodových závodech a uznala, že je špatně honorovaná. Kdyby prý tam byli poctiví vedoucí, nebyly by ztráty tak velké. Kritizovala také pozemkovou reformu, protože státní statky neprosperovaly. Naopak prosperovala půda přidělená soukromým zemědělcům, ta jim ale měla být odebrána. Mávala přitom Tvorbou se slovy: „Tam je to napsáno.“ Z této půdy se prý budou tvořit kolchozy. Živnostníkům oznámila, že jejich majetek bude združstevněn. Komunisté se solidarizují s Maďary, našimi úhlavními nepřáteli! Sídlo KSČ nesídlí v Praze, nýbrž v Bělehradě! A pokračovala dále. Podle svědkových slov většina přítomných zesměšňovala nejen ministry vnitra a informací, ale i ostatní vládní činitele. U přítomných komunistů to vyvolalo pobouření. K dobovým praktikám patřilo, že úplně stejné svědectví podepsali také tři další soudruzi. Státní soud, před kterým tajemnice a poslanec o rok později stanuli, přijal toto svědectví bez sebemenších rozpaků.

To jsme ještě značně vzdáleni od inkriminovaného činu, za který byla později naše dvojice nejen obžalována, ale také odsouzena. Nutno doplnit, že mimořádný čas s sebou nese iracionální lidské počínání. Podepisoval se nejen na euforii vítězů, ale v opačném slova smyslu nevynechal ani poražené. Během vládní krize Pacejková uvedla, že se 23. února s Dečim dohodli, že ať již to skončí jakkoliv, oba se odjedou rekreovat. Podmínkou bylo, že tam neuslyší nic o věcech veřejných, měli všeho nad hlavu. Museli tak učinit telefonicky, neboť, jak dobře víme, tajemnice byla v Hradci Králové a poslanec v Praze. O místě rekreace nebylo rozhodnuto, původně se uvažovalo o Velké Úpě. Ta však vypadla z výběru, jelikož nebyla dostatečně vzdálená od Hradce Králové. I tady by se jim, jako osobám obecně známým, pletla politika pod nohy. Podle jejich názorů to měly být končiny, kde je nikdo neznal. Proto se na scéně zčistajasna objevila Železná Ruda z opačného konce Čech.

Při vyšetřování nebylo blíže objasněno, kdo z nich na to přišel, ani jeden dosud nebyl přítomen. Nepřišlo se také na to, kdo začal mluvit o zdejším jezeře. Navíc to zkomplikovalo situaci, protože tam jsou totiž dvě – Černé a Čertovo. Byli však do té míry mobilní, že si nad podobnými maličkostmi nelámali hlavy. Žádná překážka pro ně nebyla nepřekonatelná. Na svůj velký výlet vyrazili v podvečer 28. února. Poslanec si nejprve v Praze vyzvedl plat, potom povečeřeli ve známé jídelně, popovídali si a do Dečiho služebního bytu se dostali až po půlnoci. Příštího dne, jak jim velela jejich profese, pokračovali až po poledni. Poobědvali, vyrazili na Wilsonovo nádraží a odtud odjeli do Plzně. Tam se zdrželi hledáním jedné Pacejkové přítelkyně, protože však měli neúplnou adresu, neuspěli. Takže se opět vrátili na nádraží a pokračovali ve své pouti, tentokráte osobním vlakem do Klatov. Tady se stala tajemnici nepříjemná věc, ztratila lístek a musela si koupit nový.

V Klatovech zjistili, že nejbližší vlak do Železné Rudy jede až příštího rána. Čekala je nevábná noc v nádražní čekárně. Státní soud si z toho vydedukoval, že se jednalo o další z triků obviněných. Kdyby se totiž skutečně jednalo o cestu na rekreaci, ubytovali by se v hotelu. Protože však šlo o útěk za hranice, ukryli se na nádraží. Což byla logika hodná známého četnického strážmistra z Putimi, jak o něm svého času psal Jaroslav Hašek. Policejní perlustrace obvykle začínaly nebo končily na podobných místech, jako byla nádraží. Námitku naší dvojice, že Klatovy neznali, byli zde poprvé v životě, a navíc byla noc, smetl soud pod stůl – mohli se prý zeptat! Daleko závažnější byla skutečnost, že oba měli u sebe celoživotní úspory. V Dečiho případě to činilo kolem devatenácti u Pacejkové to bylo dvanáct tisíc korun. Podle soudu se jednalo o další důkaz toho, že chtěli uprchnout za hranice. Oba však namítali, že podobnou částku měli obvykle u sebe. V čase, kdy ještě neexistovaly bankovní karty a podobné vymoženosti, to bylo značně neobvyklé. Ale usuzovat z toho, že se jedná o další indicii jejich útěku za hranice, bylo značně přitažené za vlasy.

Po trudné noci odjela naše dvojice prvním ranním vlakem do Železné Rudy. V této souvislosti se proti nim v rozsudku objevil další argument. Ve vlaku jela lyžařská výprava a oni nevyužili příležitosti se jich zeptat, jak se dostanou k jezeru. Na nádraží, pokračoval rozsudek, jak by se dalo očekávat, si nedali snídani. Stejně tak nevyhledali „úřední místa“, aby se blíže informovali, jaká situace vládne na hranici. K tomu lze dodat jediné, kde se chtěli nasnídat, byla čistě jejich záležitost. Kvůli poměrům na hranici sem nepřijeli, kdyby tak skutečně učinili, vzbudili by nevítanou pozornost a oprávněné podezření. A to byl přesně opak toho, proč zde byli. Úzká faktická základna nutila soud ke směšné argumentaci, neboť se neměl čeho pořádně chytit. Tihle obvinění neměli vyklouznout bez trestu, popřípadě jen s malým postihem! Navíc je bylo nutno zdiskreditovat nejen v politickém, ale také v lidském slova smyslu. Nepředbíhejme však, čekají nás ještě tři rozsudky.

Podle svědectví Pacejkové si to z nádraží namířili do městečka, rovnou na jeho náměstí. Zde odešla do obchodu, aby nakoupila housky, salám, cukrovinky a pohledy, zatímco Deči se dal do hovoru s jedním z místních. Požádal jej, aby je doprovodil k jezeru, a hned mu také zaplatil. Dal mu svazek sedmi až deseti stokorunových bankovek, které měl v kapse. Což byl pro soud další důkaz, že dvojice chtěla uprchnout za hranice. Rozsudek se přitom odvolával na svědectví onoho domorodce, které však není k dispozici. Rehabilitační soud poukázal na to, že s ním bylo manipulováno. V té době již byl neznámý mimo území republiky. Leccos naznačuje stanovisko Pacejkové, jež se vůči svědectví ohradila. Nemohla být přítomna jejich domluvě, protože v té době nakupovala v obchodě. Celá záležitost byla notně zašmodrchaná. Deči k jejímu objasnění nepřispěl ani tvrzením, že se spletl a chtěl dát domorodci pouze dvě stě korun. Co se však neměnilo, byl cíl jejich cesty. Neustále hovořili o jezeře a komfortní chatě, nikoliv o hranici, jak se pokoušel dokázat soud.

Jejich cesta k jezeru netrvala dlouho. Opět si v této souvislosti přijde na své svědectví Rúženy Pacejkové. U Poštovního penzionu uslyšeli střelbu, která přicházela od hranic, znepokojeně se zastavili, načež je dohnal esenbák, jenž šel za nimi. Vyzval je, aby se vrátili nazpět, a se zbraní v ruce je doprovodil na policejní stanici. Zde po pravdě uvedli, za jakých okolností se sem dostali. Esenbáci okamžitě zbystřili pozornost, když zjistili, že mezi zadrženými je poslanec zákonodárného sboru. Telefonicky informovali své nadřízené a naše dvojice byla zatím odsouzena k nepříjemnému čekání. Nakonec si pro ně přijeli estébáci z Klatov, tam také strávili první noc ve vězení. Příštího dne byli převezeni do Prahy a odtud po několika dnech do Hradce Králové. Byl to důkaz, jak velký význam byl přičítán jejich zadržení. Od samého počátku bylo zřejmé, že jim bude věnována mimořádná pozornost. Obvyklý způsob nakládání s neúspěšnými uprchlíky byl předem vyloučen. Na druhé straně je nutné zdůraznit skutečnost, že dvojice se k útěku za hranice nikdy nepřiznala.

Nenasvědčovala tomu ani dostupná fakta. Obvyklou zprávu o zatčení nesepsali železnorudští esenbáci, kteří je zadrželi, vznikla se značným zpožděním až 12. března 1948 v Hradci Králové, zcela zjevně v rozporu s tehdy platnými zákony. Z jejího obsahu bylo zřejmé autorství Státní bezpečnosti. Jednoznačně směřovala k žalobě za daleko závažnější delikty, než byl nepodařený útěk. Pro zadržené to nevěstilo nic dobrého, místo obvyklých týdnů se daly očekávat roky věznění. Pro ilustraci stačí z tohoto dokumentu ocitovat: „Bohuslav Deči a Růžena Pacejková se pokusili 29. února 1948 překročit státní hranici u Železné Rudy do americké zóny v Německu a je důvodné podezření, že tak chtěli učinit za tím účelem, aby vešli ve styk přímý s cizí mocí nebo s cizími činiteli zejména vojenskými nebo finančními, aby se s nimi s ohledem na stávající vládní krizi a politickou situaci spolčili k úkladům o republiku.“ Na tomto úryvku si lze rovněž povšimnout schopností, respektive neschopnosti, autorů zprávy, neboť ke skutečnému zatčení došlo až 1. března 1948.

Věznitelům se kolem jejich osobní diskreditace nabízela jedinečná možnost udělat z nich milenecký pár. Třináctiletý rozdíl mezi nimi nebyl v tomto záměru překážkou. Dal by se z toho vytřískat zajímavý politický kapitál o jejich amorálním životě, poslanec byl ženatý. Vyšetřovatelé a soudci však narazili na jejich tvrdý odpor. Odmítli se s nimi o podobném tématu vůbec bavit. Opačná strana se nenechala tímto neúspěchem odradit a zkusila to jinak. Pozvali si k výslechu Vlastu Michalovou, bytnou z Hradce Králové, u které Pacejková od září 1946 bydlela. Tady však narazili ještě tvrději, rázná žena se nechala slyšet, že o tajemnici nemůže říct nic špatného. Ve volném čase si prý četla, studovala nebo dělala ruční práce. Nenavštěvovaly ji pánské návštěvy pochybného rázu a poslanec Deči u ní doma nikdy nebyl. Na útěk se nepřipravovala, protože by to údajně okamžitě poznala. V poslední době, hlavně kolem vládní krize, byla značně unavená. Mluvila dokonce o tom, že si musí vzít pár dnů dovolené. K podobnému svědectví byla nezbytně nutná notná dávka odvahy.

Přelíčení s Bohuslavem Dečim a Růženou Pacejkovou bylo zahájeno 15. března 1949 před Státním soudem v Praze. Ve vyšetřovací vazbě byli drženi více než rok. Rozhodně to nebyla náhoda, i tímto způsobem se daly vyrovnat nevyřízené účty. Byl to cílený útok na jejich psychiku a snaha zlomit jejich odpor. V přeplněných věznicích se však minul svým účinkem. Rychle pochopili, že nejde pouze o ně, ale o desítky a stovky dalších obětí, které se ocitly v mlýnici třídního teroru. V jejich případě se navíc jednalo o poměrně komplikovanou právní záležitost. Nevztahoval se na ně zlověstný Zákon 231/48 na obranu lidově demokratické republiky z 6. října 1948. Byli souzeni podle Zákona 50/23 na ochranu republiky. Ironií osudu byl tento zákon v době svého vzniku hlavně zaměřen proti německé iredentě a komunistickému rozbíjení republiky. I přesto, že k němu byly postupem času přidávány různé dodatky, patřil k mírnějším. Proto byl nahrazen již zmíněným Zákonem 231/48.

Rovněž výběr předsedy soudu nebyl žádnou náhodou – stal se jím čtyřiapadesátiletý dr. Hugo Richter. K pochopení tehdejšího děje je nutno si ho blíže představit. Před krátkým časem, stalo se tak v říjnu 1948, byl na návrh ministra spravedlnosti dr. A. Čepičky jmenován a vládou potvrzen jako prezident Státního soudu. Kvalifikoval se tím, že se „vynikajícím způsobem uplatnil jako veřejný žalobce u Mimořádného lidového soudu v Praze“. Před tím a krátce poté se živil jako řadový advokát. Nebyla to nikterak oslnivá kariéra, nicméně naděje do něho vkládané splnil. Zůstal prezidentem až do konce existence Státních soudů na sklonku roku 1952. Po celou dobu roztáčel kola této ďábelské instituce, která měla na svědomí tisíce politických odpůrců. Stal se jedním z nejčelnějších představitelů stalinské justice v Československu. Již při prvních nesmělých pokusech o rehabilitace byl jmenován mezi hlavními viníky deformací. Tento proces měl evidentně upevnit jeho dosavadní pozici.

Dr. Richter udělal všechno proto, aby nové mocipány nezklamal. Bez ohledu na to, že obžalovaní se k ničemu nepřiznali, je shledal vinnými: „… dne 1. března 1948 u Železné Rudy, pokusivše se o ilegální přechod hranic do Německa v úmyslu spolčiti se s emigrací k úkladům o republiku a vejíti k témuž konci ve styk přímý nebo nepřímý s cizími činiteli, aby se tak pokusili násilím změniti ústavu republiky, zejména pokud jde o demokraticko-republikánskou formu státu a násilím úplně znemožniti ústavní činnost zákonodárného sboru a vlády, převzali jednání ke skutečnému vykonání příprav úkladů vedoucí, avšak zločin pro nemožnost a překážku odjinud v to přišlou nebyl vykonán, při čemž čin byl obžalovaným Bohuslavem Dečim spáchán za okolností zvláště přitěžujících…“ Jak je zřejmé, rodná mluva dostala notně zabrat, ale to již patřilo k věci. V daném případě šlo o maličkost, daleko podstatnější bylo, že pravda byla obrácena naruby a několikrát nevybíravým způsobem znásilněna.

Ještě jednu okolnost nelze v případě dr. Huga Richtera přehlédnout. V listopadu 1948 odsoudil k nejvyšším trestům studenty Miloslava Choce a Slavoje Šádka, kteří patřili k prvním obětem politických procesů. Ortel – na němž byl z titulu své funkce soudce přítomen – byl nad nimi vykonán 19. února 1949. O necelý měsíc později soudil Richter námi sledovanou dvojici, byl to varovný signál, jak vše dopadne. Nikterak se netajil tím, že byli souzeni za svou politickou orientaci: „… oba obžalovaní byli typickými představiteli destruktivní a demagogické politiky bývalé strany národně socialistické a vyhraněnými nepřáteli lidově demokratického státního zřízení a jeho cesty k socialismu.“ Údajně chtěli od samého počátku uprchnout u Železné Rudy za hranice a podřídili tomu veškeré počínání, aniž by o svém odjezdu kohokoli informovali. Jejich opačnou argumentací se soud odmítl zaobírat. Aby vynikl jejich „zločin“, objevuje se v rozsudku tvrzení, že byli jedni z prvních uprchlíků. Ani v tomto směru to nebyla pravda, jelikož byly tou dobou za hranicemi už desítky protivníků komunistického režimu.

Rozsudek potvrdil neblahou předtuchu, nezvítězila spravedlnost, ale surová, ničím nepřikrášlená moc. Bývalý poslanec Bohuslav Deči byl za úklady proti republice odsouzen k pětiletému vězení a pokutě 15 000 korun. V případě nedobytnosti ho čekalo dalších sto padesát dnů vězení. Tajemnice Růžena Pacejková byla podle stejného paragrafu, ale v mírnější skupině poslána na tři roky do vězení. Také její pokuta byla o něco menší, činila 10 000 korun, v případě nedobytnosti ji čekalo sto dnů žaláře. Oba byli na deset let zbaveni čestných občanských práv. Dr. Richter se skutečně vyznamenal, z ničeho upletl několikaletý trest vězení. Nespočívalo to však v jeho mimořádných schopnostech, šlo o neomalenost, s jakou bez sebemenších skrupulí překroutil zákon. Mohl si to dovolit, neboť tak činil ve jménu svých chlebodárců. Tohle nemělo nic společného se spravedlností, bylo to do nebe volající cynické bezpráví.

Pouze Deči se odvolal proti výroku o vině, kusosti řízení a nesprávnému hodnocení výsledků původního šetření. U Nejvyššího soudu v Brně dostal na starost tuto kauzu předseda trestního senátu dr. Ladislav Malý. Také on patřil k představitelům stalinské justice, ostatně jinak by zde ani nemohl působit. Bezprostředně před tímto případem zamítl odvolání skupiny generála Kutlvašra a spoluobviněných, padly zde tři rozsudky smrti. Na popravišti skončili dva mladí vysokoškoláci a provokatér z Obranného zpravodajství. Proto byl výsledek Dečiho odvolání jasný od samého počátku, 3. června 1949 bylo definitivně zamítnuto. Na pěti stránkách – což bylo neobvykle dlouhé – se dr. Malý mnohomluvně ztotožnil s původním rozsudkem Státního soudu. Z tohoto ďábelského kolotoče nebylo úniku, navíc Deči měl vlastně štěstí, protože trest mu mohl být také zvýšen!

S dalším soudem se v této kauze setkáme až po dlouhé, dvacetileté přestávce. Jednalo se o zvláštní senát Krajského soudu v Plzni za předsednictví dr. Antonína Zbírala. Jeho zasedání se uskutečnilo 10. dubna 1969 a inicioval ho Bohuslav Deči, nyní lisař v Rudníku. Bývalá tajemnice se mezitím provdala a před soudem figurovala jako Růžena Maděričová. Žila v Praze, kde pracovala jako úřednice. Podle rehabilitačního zákona z roku 1968 byli zproštěni veškeré viny. Argumentace soudce Richtera byly označeny za ničím nepodložené domněnky, nepodařilo se mu vyvrátit jejich obhajobu. Klamná iluze o dodatečném nastolení spravedlnosti však netrvala dlouho. Byla podobně jako naděje na lepší a demokratičtější život vyhoštěna na dalších dvacet let z tohoto světa. Zůstala jenom trpká zkušenost – viníci unikli bez sebemenšího škrábnutí a stát jim navíc platil větší penze než obětem.

* * *

K dalšímu zadržení na jižní hranici došlo 3. března, tentokráte se tak stalo na úseku útvaru SNB Horní Planá v okrese Český Krumlov. „Svobodný maturant“ J. Svoboda byl zadržen v Nové Peci. Téhož dne byla na úseku útvaru SNB Bučina v okrese Prachatice opět zadržena větší skupina uprchlíků. Byli v ní Bartáček, soukromý úředník, a V. Kubr, úředník ministerstva vnitřního obchodu, oba z Prahy. Dále J. Filip, úředník záložny z Husince, bytem ve Vlachově Březí, a rolník B. Sýkora z nedalekých Chluman. Poprvé se tak setkáváme s tím, že se do přechodu hranic zapojili místní občané. O to více je překvapující, jak rychle byli zadrženi, přestože zdejší terén a esenbáci jim nemohli být zcela cizí. Počítali i s tím nejhorším, čímž hrozila pistole nalezená mezi jejich věcmi.1 K celému případu se ještě vrátíme.

Pátého března byli na úseku útvaru SNB Svatá Kateřina v okrese Klatovy u obce Hiršov zadrženi V. Kult, D. Mrkvička a J. Capa, všichni z Prahy. Při osobní prohlídce u nich nebylo nalezeno nic mimořádného. V teritoriu útvaru SNB Nové Údolí je následovala jiná trojice, která byla odchycena u Krásné Hory. Dva z nich měli stejné jméno Ignác Keller, první z Varnsdorfu, druhý z Trebišova. Třetím mužem byl J. Brož z Třebochovic. Stejného dne byli na úseku útvaru SNB Železná Ruda u Alžbětína zatčeni F. Pfeifer a P. Pfeiferová z Bratislavy.

Ďábelský kolotoč se divoce točil dál, zadržených uprchlíků neustále přibývalo. Útvar SNB Svatá Kateřina ohlásil, že 6. března zadržel F. Ranka a J. Wagnera z Nýrska. Při osobní prohlídce bylo u nich nalezeno 230 Kčs, různá potvrzení a mapa okresu Klatovy. Téhož dne zatkli finančníci z Modravy trojici mladých mužů. A. Mach a V. Jarolínek byli studenti a J. Koula drogista. Všichni pocházeli ze Slaného. Strážci hranic z útvaru SNB Hamr zadrželi Adolfa (ročník 1890) a Jindřicha Pechovi (1930), podle hlášení se dvojice připravovala na útěk za hranice. V dalším případě zaúřadoval útvar SNB Nemanice ve spolupráci s Finanční stráží. Zadržely vysokoškoláka Bohuslava Davida^2 a zubní ošetřovatelku Hanu Kvapilovou, oba původem z Prahy. Při osobní prohlídce u nich bylo nalezeno 1455 Kčs a celkem 240 cigaret. Důkazem toho, že nešlo o běžný případ, bylo to, že k dalšímu vyšetřování byli zadržení uprchlíci předáni Státní bezpečnosti v Klatovech. Pozadu nezůstal ani útvar SNB v Železné Rudě, polapili zde skupinu tří mužů. Dva z nich byli z Ostravy, J. Janíček a M. Chvoja, zbývající J. Kokeš z Prahy. To však nebyla jediná akce, která se zde odehrála.

Ve zprávě velitelství pluku v Plzni byl vylíčen další příběh, který se zde toho dne odehrál. Kolem deváté hodiny se na železnorudském nádraží pokusila překročit hranice čtveřice uprchlíků, po dvou mužích a ženách. Do cesty se jim postavili finančníci, kteří použili zbraň. Jedna z prchajících žen byla zraněna na noze. Zachránil ji americký voják, který přeběhl hranici a odtáhl ji na druhou stranu. O tomto případu se v jedné ze svých knih, jimž se nedá upřít jistá kvalita, zmínil publicista Ota Holub. O výstřelu tvrdil, že byl výstražný a šel pánubohu do oken. O co vlastně v tomto případě šlo? Klíčovou osobou byl dr. Ferdinand Veverka, předválečný československý diplomat, jenž mimo jiné působil ve Spojených státech a měl blízko k rezortnímu ministru a pozdějšímu prezidentu dr. E. Benešovi. To však platilo pouze dočasně, po válce se situace změnila. V roce 1937 byl jmenován vyslancem v Bukurešti, což se nestalo čirou náhodou.

Rumunsko bylo v rámci Malé dohody jedním z našich nejbližších spojenců, nemohlo se to proto stát bez Benešova posvěcení. Po 15. březnu 1939, okupaci a likvidaci zbytku Československa, byly z příkazů Berlína a Prahy předávány bývalé československé ambasády německým diplomatům. Mnozí českoslovenští diplomaté to však odmítli, nebo se dali k dispozici dr. Benešovi a do protektorátu se již nevrátili. V Bukurešti se však děl pravý opak, dr. Veverka předal ambasádu, s ní spojený majetek a úřední fondy včetně tajných ještě předtím, než dorazil pražský příkaz. A nejenom to, osobně byl přítomen „slavnostnímu“ vyvěšování německé vlajky a překládal slova německého vyslance o významu této události. Potom odjel na svůj statek v Dolní Lukavici u Plzně, během války se nepokusil navázat kontakt s odbojem. Po válce byl proto obviněn z kolaborace, nějaký čas vězněn, část majetku mu byla zabavena a nakonec stanul před Národním soudem. I když nebyl odsouzen, jeho počínání bylo vystaveno tvrdé kritice. To se pak stupňovalo po únoru 1948 za změněných politických podmínek.

Sedmého března byl v obvodu útvaru SNB Nová Pec zadržen student bohosloví B. Varadinek z Prahy. Podobného „úspěchu“ dosáhl také útvar SNB Všeruby, na jehož teritoriu byli polapeni dva hudební nástrojaři z Kraslic L. Markl a St. Břicháček. Na otázku, proč si zvolili právě toto místo, když na Chebsko to měli podstatně blíže, již odpověď nedostaneme. Ostatně nebudou jedinými Západočechy, kteří zde byli polapeni. Poslední dvojici tvořili MUDr. J. Jindrák a MUDr. A. Traplová, kteří byli zadrženi v prostoru útvaru SNB Zvonková. Oba lékaři byli v té době na pracovní brigádě v českokrumlovské nemocnici. Tento způsob – nechat se zaměstnat blízko hranic, a tak se lépe připravit na útěk – se několikrát opakoval, i když v tomto případě nebyl úspěšný. Následující den vládl na hranicích poměrný klid. V obvodu útvaru SNB Prenet, konkrétně u Babylonu, byl zadržen Viktor Boháč z Prahy. V hlášení bylo uvedeno, že do nedávné doby byl členem Zemského národního výboru, odkud byl vyloučen. Z dnešního pohledu můžeme jednoznačně říci, že se jednalo o jednu z obětí politických čistek.

Devátého března informoval útvar SNB Nemanice své nadřízené, že za hranice „pravděpodobně uprchl“ předseda zdejší místní správní komise Karel Benedikt, jenž měl prý navíc s sebou odnést různé písemnosti. O důvodech, které ho k tomuto kroku vedly, nepadla žádná zmínka. Téhož dne byl v obvodu útvaru SNB Prenet zadržen František Štěpán, truhlář z Ostrova nad Ohří. Pracoval u Jáchymovských dolů, na druhé straně hranic musel být o jeho vědomosti značný zájem. Měl v úmyslu emigrovat do Švýcarska. V teritoriu útvaru SNB Nová Pec, konkrétně u Pece, byla téhož dne zadržena dvojice mladíků. Jednalo se o A. Němce a J. Valenu, studenty gymnázia z Českých Budějovic. Měli u sebe rezervní prádlo a doklady a tvrdili, že si vyrazili na výlet k Plešnému jezeru. Důkazem toho, že atmosféra na hranicích začala značně houstnout, byl poslední případ ze stejného dne. Hlídka z útvaru SNB Železná Ruda narazila u Špičáku na trojici uprchlíků. Jeden z nich, Jan Kölnhofer, začal prchat. Esenbáci za ním vypálili z pušky dvě rány, Kölnhoferovi se přesto podařilo uprchnout. Bylo jenom otázkou času a místa, odkud se ozvěna výstřelů vrátí. Zbývající dva muži, F. Peška a E. Ewald, byli zadrženi.

Desátého března byla v prostoru útvaru SNB Rozvadov zadržena dvojice uprchlíků. Opět se jednalo o Západočechy, P. Paul a V. Vrbálek byli z Karlových Varů, kde pracovali jako vulkanizéři. O důvodech, proč byli předáni Státní bezpečnosti v Tachově, nepadla žádná zmínka. Ozvěna prvních výstřelů v této části hranic na sebe nenechala dlouho čekat. V půl páté ráno byl poblíž obce Mýtina postřelen strážmistr Josef Červenka ze stanice SNB Grafield, byl zasažen do břicha a levé ruky. Hlídka palbu neúspěšně opětovala. Tak začala další, tragická kapitola toho, co se dělo na hranicích. Poteče při ní krev a zhasínat budou lidské životy. Státní moc podle svých představ o vládnutí neváhala jít až za nejzazší mez. Neostýchala se násilně překročit hranici mezi životem a smrtí.

K zjištění věrohodného stavu toho, co se dělo na hranici, je třeba vedle neúspěšných útěků doplnit také ty úspěšné. Skutečností bylo, že ti uprchlíci, kteří úspěšně přešli do Bavorska, se okamžitě ohlásili německým pohraničním orgánům a ty je předaly Američanům. Bylo to v jejich zájmu, šlo o právní legalizaci jejich počínání. Pokud tak neučinili, byly ve hře jiné důvody – pašováním počínaje a hrátkami různých zpravodajských služeb konče. Bohužel tato evidence – nikdo se dosud nepochlubil – není českým badatelům k dispozici. To je formální, nicméně důležitá stránka celé záležitosti, vedle toho však ještě existovala emocionální podoba. Při tehdejší konstelaci hvězd většina uprchlíků považovala daný stav věcí za přechodný v trvání měsíců. Pesimisté, kteří mluvili o létech, byli svým okolím bráni na vědomí dílem nedůvěřivě a dílem nevrle jako zlí sýčkové. Postupem času se však ukázalo, že nepůjde o léta, nýbrž desetiletí…

Dnes se jen stěží zjistí, kolik bylo těch, kteří se již do své vlasti nepodívali. Jak známo, v šedesátých letech minulého století se uvolnila řada zákazů a omezení u osob, které po roce 1948 ilegálně opustily zemi. Týkalo se to však pouze těch, kteří se v přítomnosti ani minulosti proti komunistickému režimu výrazně neangažovali. Pro ty druhé byla republika dále uzamčena na několik západů. Většina z nich, pokud se nedožili roku 1989, umírala s nesplněným přáním ještě jednou se podívat na svá rodná místa a setkat se s nejbližšími. Důležitá byla také místa, kde opustili republiku, obvykle uvízla trvale v paměti. Vešla se sem řada pocitů – od sentimentu po horoucí cit, od idealizace k zatrpklosti, žádnému z nich nebyla bývalá vlast cizí. To jak v kladném, tak i záporném slova smyslu. Nejde totiž o nic jiného než o lidské kořeny, kde a za jakých okolností byly zapuštěny. A také o to, zda vzájemný rozchod ve vlastním nitru byl definitivní nebo přechodný.

* * *

Jediným pramenem, kde se dají zjistit podrobnosti kolem úspěšných útěků přes hranice, jsou jednak odborné práce a jednak memoárová literatura. Začneme u jedné z klíčových osobností poválečného politického života, u generálního tajemníka národních socialistů, poslance dr. Vladimíra Krajiny. Podle K. Kaplana byl den po politickém zvratu (26. února 1948) zatčen. Jak se vzápětí ukázalo, nebyl jediným poslancem, kterému se to stalo. Poslanecká imunita byla pro zatýkající estébáky pouze cárem papíru. Propuštěn však byl ještě téhož dne po prezidentově intervenci u premiéra Gottwalda. Po těchto tristních zkušenostech se nelze divit tomu, že se pevně rozhodl opustit republiku. Jeho rodina se s tímto záměrem ztotožnila. První, co učinil, byl nákup lyžařské výstroje a objednání taxi, v němž odjel 28. února do Klatov. Zde přespal u známého, který ho příštího dne odvezl autem do Železné Rudy. Krajinovy bohaté konspirační zkušenosti z dob nacistické okupace mu v tomto podniku byly nespornou výhodou.

Zde se setkal se skupinou převáděčů, kteří zorganizovali jeho přechod přes hranice, čímž si od Krajiny vysloužili 20 000 korun. Akci provedli tak, že ho nenápadně včlenili mezi korzující lyžaře. Spolu s nimi vystoupal na jeden kopec a spustil se dolů – tam již bylo kýžené Bavorsko. Na první pohled jednoduchá záležitost, ostatně v jednoduchosti je obvykle síla. Bez pomoci převáděčů by se mu však něco podobného nepodařilo. Mezitím po něm Státní bezpečnost vyhlásila celostátní pátrání, neboť ho plánovali zapojit do velkého procesu s nekomunistickými politiky. Teprve po rozhlasové zprávě, že se Krajina nachází v Londýně, byli komunisté nuceni zatroubit na ústup. Během března se podařilo uprchnout za hranice i jeho rodině. Nutno si však uvědomit, že šlo o prominentní osobnost, platila zde jiná pravidla než u řadových uprchlíků. V naší chronologii jsme se přesvědčili o tom, kolik jich uvízlo v místních bezpečnostních sítích, včetně dvou dalších poslanců Déčiho a Lesáka.

V této souvislosti máme možnost jistého srovnání. Jan Drábek ve svých vzpomínkách vylíčil útěk své rodiny, který vedl 5. března 1948 také přes Železnou Rudu. Otázkou je, zda se tak stalo shodou okolností, či zde byly společné vazby. Jeho otec, dr. Jaroslav Drábek, nejvyšší státní zástupce u retribučních soudů, byl Krajinovým blízkým přítelem a politickým souputníkem. Také on bezprostředně po únorovém zvratu začal spolu s manželkou vážně uvažovat o odchodu z republiky. Hnacím motivem v tomto případě byly jeho zkušenosti z nacistického vězení a koncentračního tábora, kam ho za odbojovou činnost poslalo gestapo. Proto nechtěl dopustit, aby se něco podobného zopakovalo. Podle pamětí se spojil s bratrancem, který žil na Šumavě. Informoval se o sněhových podmínkách a celá rodina si doplnila lyžařskou výstroj. O jednáních s příbuzným nebyli synové informováni, ale stáli před hotovou věcí.

Z memoárů dále plyne, že bratranec zapojil do svých jednání „pohraničníky“. S velkou pravděpodobností se jednalo o finančníky, nedá se však vyloučit ani účast esenbáků. O něco dále se čtenář dočte, že například v tzv. vimperském případu to byli právě oni, kdo pomáhali uprchlíkům při překonávání hranic. Když rodina dorazila do Železné Rudy, sníh se změnil v nepříjemnou čvachtanici. Příbuzný sledoval zpovzdálí jejich počínání a připojil se k nim až ve chvíli, kdy vystoupili na jeden z kopců. Situace se opakovala jako v Krajinově případě, sešup do údolí znamenal otevřené dveře do Bavorska. Cestou je předjel další lyžař. Jak se vzápětí ukázalo, byl to jejich pražský známý. I toto líčení vzbuzuje idylický dojem, nelze přehlédnout, že autor byl tehdy student nižšího gymnázia. V těchto letech byla každá změna vítaným dobrodružstvím. Také v tomto případě – stejně jako v Krajinově – sehrála veledůležitou roli pomoc zvenčí, jež je ochránila před možnými komplikacemi.

V řadě těchto zpráv převažuje strohost, místo a okolností útěku nebyly tím nejdůležitějším. Tak se dozvídáme, že význačný pracovník YMCY a parlamentní zpravodaj Svobodného slova dr. Miloslav Kohák přejel koncem března 1948 hranice na lyžích u šumavské Kvildy. Tak je to uváděno v literatuře, ve skutečnosti tomu bylo jinak. Doprovázeli ho manželka, patnáctiletý syn Erazim a dvanáctiletá dcera Barbora. Protože podobné úniky se neustále opakovaly, rozhodly se úřady jim čelit způsobem sobě vlastním. Podle vyhlášek pohraničních okresních národních výborů, mimo jiné v Horšovském Týně, Domažlicích, Klatovech, Sušici, Prachaticích, Českém Krumlově a Kaplici, bylo v celním pohraničním pásmu zakázáno od počátku března provozovat zimní sporty – především se to týkalo lyžování! Vraťme se však ještě k dr. Kohákovi. Když po změně politických poměrů v republice poprvé přijel na návštěvu – to již byl stařičký pán –, neopomněl navštívit místa, kudy před více než čtyřiceti lety prchal. I to je dostatečný důkaz toho, jaký k nim měli vztah někteří z exulantů.

Po víc než půlstoletí zavzpomínal jeho syn:

„Jeli jsme tehdy autobusem na Šumavu, do Kvildy. Já jsem to zase prožíval jako veliké dobrodružství, ovšem tatínek věděl, že kdyby ho přistihli na útěku, bylo by to velice ošklivé. Před autobusem jela spojka na motocyklu, která měla za úkol vrátit se, kdyby někde byl policejní uzávěr, a před autobusem rozhodit zprohýbané hřebíky, aby autobus píchl a my mohli zmizet. No, autobus skutečně píchl. A teď byla otázka: Bylo to skutečně píchnutí, anebo to bylo smluvené znamení? Dostal jsem za úkol okukovat jako zvědavý kluk, jak řidič spravuje gumu – tehdy se to dělalo docela primitivně – a dívat se, co z ní vytáhne. Jestli to bude ohnutý hřebík, musíme zmizet. Vytáhl obyčejný šroubek osmičku, takže jsme znovu nasedli, dojeli do Kvildy, jako na lyže. Jenže tam už nebyl sníh a my jsme s lyžemi byli nápadní. Tak jsme milé lyže postavili u hospody za vrata a šli dál bez nich.

Pře dvěma roky jsem se tam byl s manželkou podívat. Zastavili jsme v té hospodě, kde jsme si kdysi dávno dali poslední čaj. Na zdi tam visí takové starobylé lyže, mohou to být klidně ty naše – krkonošské lyže z jednoho kusu. Já nevím, z jakého byly dřeva, takové světlé – jasan nebo něco takového – nemýlím-li se. No, a pak nás vedli údolím Vltavy do míst, kde byl za války koncentrák pro ruské důstojníky a před válkou bouda. Tam jsme zahnuli do kopečka a došli k pohraničnímu kameni, kde se s námi průvodci rozloučili a řekli nám: Teď z kopce dolů a už jste v Německu. Tak jsme mašírovali, byla to taková celonoční túra. Když jsme tam sešli, svítalo.“

Nutno ještě dodat, že dr. Kohák pracoval jako redaktor ve Svobodné Evropě. Nějaký čas stál v čele její mnichovské redakce. V září 1948 přešel hranice také poblíže Kvildy sociolog dr. Zdeněk Suda, shodou okolností se i on stal později redaktorem v téže redakci. Informace kolem jeho útěku jsou skoupé, přesto si autor nemůže odpustit jednu osobní vzpomínku. V roce 1960 prodělal revmatickou horečku a na doléčení byl poslán do dětské kardiologické léčebny ve Františkových Lázních. V jejím čele stál uprchlíkův bratr, primář dr. Mojmír Suda, vynikající odborník a člověk. Desítky a stovky malých pacientů, dnešních padesátníků a šedesátníků mu budou vděčny až do konce života za navrácené zdraví. Netrvalo ale dlouho a kvůli bratrovi musel odejít ze západních Čech. Naši třídu na chebské dvanáctiletce nuceně opustil i jeho syn Pavel, proto jsme měli informace z první ruky. Z pana primáře se stal v Praze řadový obvoďák. Šedesátá léta byla vskutku liberálnější než ta předchozí. Platí to ovšem v relativním slova smyslu, v tom absolutním se zhola nic nezměnilo.

V archivech je někdy u uprchlíků uvedeno pouze to, že se o útěk pokusili na Šumavě. Což je značně široký a nic neříkající pojem. Středoškolák Miloslav Rechcígl ml. skončil po neúspěšném pokusu o útěk z Československa v květnu 1948 v klatovském vězení. Dostal se odtud na Gottwaldovu prezidentskou amnestii z června 1948. Dokonce mu bylo umožněno, aby odmaturoval. Aby se na celou záležitost nezapomnělo, dostal dvojku z chování, což byl poněkud neobvyklý trest za nezdařený útěk. První neúspěch ho však neodradil, koncem léta následujícího roku to zkusil přes Mariánské Lázně, a tentokráte byl úspěšný. Ve Spojených státech vystudoval biologii a exponoval se kolem Společnosti pro vědy a umění – centra mnohých exilových vědců a umělců –, jíž dokonce několikrát předsedal. Za hranicemi se ocitl také jeho otec Miloslav Rechcígl st., předválečný agrárnický poslanec. Tomu se podařilo uprchnout „z vězeňské nemocnice přes šumavskou hranici“. Střídavě žil ve Spojených státech a Německé spolkové republice, byl spoluzakladatelem Rady svobodného Československa, vrcholného exilového orgánu. Také on působil ve Svobodné Evropě, konkrétně v jejím zemědělském vysílání.

Na čelném místě seznamu osob, které měly být po únoru 1948 zatčeny, figuroval Václav Knotek. Původním povoláním učitel se za války v československé jednotce ve Velké Británii vypracoval v mimořádně schopného šifranta a zpravodajce. Jako aktivní národní socialista byl pro nové mocipány mimořádně nebezpečný. Když se ho pokusili 25. února zatknout, vykázal je s tím, že je nemocný. Příštího dne s definitivní platností zmizel, alespoň tak se domnívali jak jeho nepřátelé, tak i přátelé. Do hry vstoupila nenápadná úřednice ministerstva vnitra Marie Jiříkovicová, jež odvezla Knotka ke svým rodičům do Chodské Lhoty poblíž Kdyně. Odtud to bylo – metaforicky řečeno – na hranice, co by kamenem dohodil. Osobně statečný Knotek se však nespokojil s řízením zpravodajské činnosti na dálku. Musel být přitom v první linii. Okruh lidí, které znal a požíval jejich důvěry, byl vskutku široký. Jednalo se především o bývalé západní vojáky, největší zájem měl z pochopitelných důvodů o bývalé radisty.

V polovině června 1948 se Knotek na falešný britský pas vrátil do republiky. Příštího dne však jeden z radistů, se kterými chtěl navázat spolupráci, navíc se jednalo o bývalého parašutistu, oznámil StB, že se s ním má setkat. Na schůzce došlo k jeho zatčení a vzápětí Knotek ukončil svůj život spolknutím cyankáli. S podobnou mírou sebeobětování se v této rezistenci tak často nesetkáváme. Tímto ale jeho příběh zdaleka neskončil. Policie totiž zjistila, že poslední noc strávil Knotek u svého blízkého přítele dr. Oldřicha Šorma, úředníka ministerstva vnitra. Policisté se při zatýkání chovali tak nešikovně, že se zatýkanému podařilo uprchnout. A opět si přišla na své obětavá Marie Jiříkovicová a její rodiče. Šormovi se tímto kanálem podařilo dostat za hranice. Ani to ale stále neudělalo tečku za celou akcí, ve hře byly jejich rodiny. Britové a Američané spojili své síly a nakonec se jim podařilo – často za dramatických okolností – dostat je za hranice. Smutným epilogem byl nakonec osud Marie Jiříkovicové, jež byla v roce 1954 v jednom z politických procesů odsouzena k dvaceti pěti letům vězení.

Přestože únikový kanál na Domažlicku nebyl zdaleka jediným, také tudy směřoval svůj únik bývalý ministr zdravotnictví prof. dr. Adolf Procházka spolu s manželkou dr. Helenou Koželuhovou a dvěma dcerami. Jeho žena byla v mnoha směrech zajímavá osobnost, po matce byla neteří bratří Čapků. V Československé straně lidové – jejíž členkou byla – ztělesňovala ostrý protikomunistický kurz. Stala se pro její vedení neúnosnou, proto musela odejít. Rodina se vydala na útěk 29. února 1948, dopoledne přijeli oděni do lyžařského na nádraží v Klenčí. Protože s nimi chtělo také odejít několik vysokoškoláků, rozdělili se do menších skupinek. Za hranice se však prostřednictvím převáděče Volfíka dostal jako jediný dr. Procházka s dcerou Helenou. Ostatní byli za nepředstavitelných zmatků pozatýkáni. Nakonec se i jim podařilo uprchnout, vše bylo ale daleko složitější a namáhavější. Zpočátku je doprovázel Michal Herben, který zde byl víceméně na výzvědách. Později zde měla uprchnout rodina jeho otce Ivana Herbena, šéfredaktora Svobodného slova.

Tomu se podařilo v kritických únorových dnech zmizet z dohledu strážců. Na rozdíl od svých přátel z vedení národních socialistů nebyl chráněn poslaneckou imunitou. I když, jak dobře víme, ani jim nebyla moc platná. V tomto případě však nešlo jenom o šéfredaktorský post. Jeho otec, spisovatel Jan Herben, byl jedním z nejbližších spolupracovníků T. G. Masaryka, on sám měl blízko k druhému prezidentu E. Benešovi. Po celou dobu války byl vězněn, nakonec skončil v koncentračním táboře. Něco podobného si nechtěl ani v náznacích zopakovat. Předešel tomu, jak již bylo řečeno, zmizením z veřejného života. Učinil to tak dokonale, že StB se o něm dozvěděla, až když byl na druhé straně hranic. Neobešlo se to bez jisté dávky štěstěny – syn Milan se dokázal včas odpojit od Procházkovy skupiny, a tak se vyhnul téměř jistému zatčení. Hranice překročili zhruba na stejném místě jako bývalý ministr, stalo se tak 4. nebo 5. března. V exilu pokračoval Ivan Herben v novinářské činnosti, stal se jedním ze zakladatelů rádia Svobodná Evropa.

Další z frekventovaných kanálů vedl přes Klatovy, poněkud překvapivě zde přes hranice převáděla čtveřice esenbáků z policejní stanice v Hamrech. Byli řízeni klatovskou organizací, v jejímž čele stál majitel továrny na hračky Jan Reiser. Její kontakty sahaly až do Prahy, proto se mezi uprchlíky objevovaly prominentní osobnosti. Mezi nimi byl na čelním místě publicista par excellence Ferdinand Peroutka. Po celou dobu války byl vězněn, v živé paměti lidí přetrvávalo jeho statečné gesto, kterým odmítl Frankovu nabídku, aby stanul v čele obnovené Přítomnosti – raději se vrátil do koncentračního tábora. Během února 1948 byl vyloučen odevšad, odkud to šlo. Neakceptoval nabídku západních ambasád k odchodu za hranice a nakonec ji přijal od jedné vysokoškolské odbojové organizace. Do Klatov se dostal stěhovacím autem a ještě téhož dne se zmínění esenbáci zasloužili o to, aby se ocitl mimo komunistické nebezpečí. Vše bylo umocněno dramatickou scénou jeho třetí manželky, s níž manželství v té době už definitivně zhasínalo. V exilu – se kterým se těžce sžíval, jelikož se rodná země nedala odnést na podrážce vlastních bot – se stal mimořádnou a respektovanou osobností.

Peroutkův útěk však byl labutí písní klatovské organizace. Jak organizátoři, tak klientela byli v několika vlnách pozatýkáni a skončili ve vězení. Mezi prvními to byl divizní generál dr. Karel Janoušek, velitel československých letců ve Velké Británii. Stalo se tak 30. dubna v Přešticích. Od počátku bylo jasné, že nešlo o náhodu, ale o promyšlenou akci. Na místě samém, tj. v Klatovech, to byla mimo jiné pozdější Peroutkova manželka – Slávka Fenclová, jež skončila ve vězení. Mezi posledními byl národně socialistický poslanec Josef Lesák s rodinou. Aby zkomplikovali sledování, Lesák odjel spolu se svým pětiletým synem vlakem a manželka se dvěma menšími dětmi autem, které řídil jejich přítel. Společný sraz měli před klatovským nádražím, tam na ně čekal s dalším vozem Jan Reiser. Potom se rozjeli směrem na Hamr, kde měla být konečná. Cestou je však dostihla další dvě vozidla, jedno z nich jim zablokovalo cestu. Takovým způsobem proběhlo jejich zatčení, psal se 4. květen 1948.

Za změněných politických poměrů docházelo také k transformaci v mezilidských vztazích. Seznamovali se a měli přitom k sobě blízko lidé, kteří by se za normálních poměrů nikdy nesetkali. Necítili by totiž potřebu. Toto obecné pravidlo naplňovala i ústřední postava dalšího příběhu. Byl jí pětatřicetiletý zubní technik z Prahy Václav Mrkvička, pracující u Charity. Díky svému povolání měl poměrně široký okruh známých. Jeho životní úroveň po válce vzrostla, proto si mohl pořídit do té doby nebývalý luxus – letní byt. Vybral si Červenou, sporadicky osídlenou obec mezi Rejštejnem a Kašperskými Horami, původní německé obyvatelstvo bylo odsunuto. Měla nesporně jednu výhodu, obklopena hustými lesy stála stranou od veškerého aktuálního dění. Přitom jeho vztah k těmto končinám nebyl nikterak hluboký. Poprvé se zde ocitl po válce, kdy sloužil jako voják v Dlouhé Vsi. S manželkou nejprve dojížděli do Kašperských Hor, později definitivně zvítězila již zmíněná Červená.

V tlačenici, jež nastala po únorové vřavě 1948, se rychle zorientoval. Využil toho, že pocházel z nižších sociálních vrstev, otec byl dělník a matka uklízečka. Stal se předsedou odborové organizace a přihlásil se do KSČ, kde dostal dvouletou kandidátskou lhůtu. Jak plyne z následujícího líčení, jednalo se o čistě konjunkturální krok zajišťující klidné přežití. Byl vším možným, podobně jako kolegové z branže, jenom ne zapáleným komunistou. Ostatně takové pracovní prostředí něco podobného vylučovalo. Mezi jeho pacienty patřili manželé Černínovi z české šlechty. Později k němu chodili do jeho soukromé, doma zřízené ordinace. Jednou se před Černínovou zmínil, že pojede na dovolenou na Šumavu. Zpozorněla a doporučila mu, aby si o tom promluvil s dr. Jiřím Křížkem, známým pražským advokátem s dobrými styky ve šlechtických kruzích a pražských západních ambasádách. Shodou okolností se před krátkým časem i on stal Mrkvičkovým pacientem.

Při dalším setkání se oba rychle domluvili. K tomu, aby převedení přes hranice mohlo spolehlivě fungovat, bylo nutné získat jejich perfektního znalce. Jak se vzápětí ukázalo, nebyl to jednoduchý úkol. Němci, kteří toto kritérium splňovali, byli odsunuti. Mrkvička si nakonec vybral Karla Blahouta, rolníka a majitele výčepu piva v Červené, odkud se oba dobře znali. Tento třiatřicetiletý muž se narodil v nedalekých Nezdicích, pocházel ze zemědělské rodiny v Pohorsku. V roce 1947 získal sedmihektarové hospodářství v Červené, díky čemuž se definitivně osamostatnil. S hranicemi, alespoň těmi protektorátními, měl jisté zkušenosti z války, kdy je tajně překračoval. Jako zdejší rodák se výborně orientoval v lesnatém a kopcovitém terénu, což byl dar z nebes. S Mrkvičkovou nabídkou okamžitě souhlasil, z čehož plynul jeho nesouhlas s komunistickým režimem. Jinak by nemohl podobnou práci dělat, od počátku bylo jasné, že v případě prozrazení jim hrozilo vězení.

Při tomto jednání si přišla na své mapa okresu Sušice. Jednou z nevýhod byla skutečnost, že Červená byla poměrně vzdálená od hranic. Blahout při vyšetřování uvedl, že se jednalo o pěti- až šestihodinový pochod, nemluvě o náročnosti terénu. Z dostupných dokumentů není zřejmé, kudy uprchlíky vedl, takže v tomto směru nám zůstávají pouze více či méně věrohodné domněnky. Na druhé straně Červená měla jednu velkou přednost, riziko prozrazení bylo minimální a také k němu nedošlo. Nutno ještě doplnit jednu choulostivou věc – finanční záležitosti. Dr. Křížek se s Mrkvičkou již při úvodním jednání dohodli na tom, že taxa za jednu osobu bude 15 000 korun. Většina uprchlíků si něco podobného nemohla dovolit. Každý z nich, včetně Blahouta, měl dostat 5000 korun. Aby nedocházelo k finančním konfliktům mezi převáděči a převáděnými, výběr emigrantů měl na starost dr. Křížek, který tak činil z okruhu svých dobrých známých. I to snížilo riziko prozrazení na minimum.

Jak tahle trojka fungovala v praxi? Dr. Křížek se vedle výběru osob staral rovněž o peníze, které předával Mrkvičkovi. Byla v nich i částka pro Blahouta. Zásadně nesděloval jména svých klientů. Vyžadoval od Mrkvičky, aby se s potencionálními uprchlíky příliš nevybavoval a blíže neseznamoval. Ve stejném duchu byl informován i Blahout. Nešlo o nic jiného než o dodržování základních konspiračních pravidel. Jejich vědomosti měly být omezeny jen na nezbytně nutné pro úspěch akce. Proti podobnému postupu nemohlo být žádných námitek, opatrnosti nebylo nikdy nazbyt. Mrkvička měl na starost přepravu z Prahy do Červené. Záleželo na tom, jaký dopravní prostředek byl k dispozici. Pokud to byla osobní auta, nenastaly žádné komplikace. Složitější to bylo vlakem přes Plzeň do Sušice a odtud autobusem do Rejštejna. Zbývajících osm kilometrů se muselo ujít pěšky, a to je ještě čekala cesta na hranice! Při výběru uprchlíků bylo nutno k těmto okolnostem přihlížet, vyloučeny byly staré a nemocné osoby.

Dlužno ještě doplnit, že Mrkvička ze svých peněž hradil cestovné, a to jak v případě osobního auta, tak i vlaku a autobusu. Karel Blahout si vymínil, že převádění se bude uskutečňovat pouze v sobotu či neděli. Tehdy, pochopitelně, nebyla o volných sobotách ani stopa. Jindy neměl čas, jeho společníci na tuto podmínku přistoupili. Občas došlo k nepředvídanému zdržení a uprchlíci museli na Červené přespat. Noclehárnou se jim staly opuštěné a neobydlené domky, kterých byl v pohraničí dostatek. Počet převáděných – až na jeden případ – nikdy nepřesáhl tři osoby. Pro ilustraci, na jiných místech Šumavy jich někdy šlo dokonce deset až patnáct. I v tom spočívala výlučnost jejich služeb, ostatně projevilo se to na ceně. Bezprostředně po svém návratu do Prahy Mrkvička okamžitě informoval dr. Křížka. Ani jednou nedošlo k rušivému momentu, který by stál za zmínku. Nutno ještě dodat, že Blahout nevodil svůj doprovod přímo na hranice. V jejich těsné blízkosti pouze ukázal, jakým směrem mají pokračovat.

Ještě než se pustíme do líčení jednotlivých akcí několik slov na vysvětlenou. Estébáčtí vyšetřovatelé opomněli uvést nejen trasy útěků, ale také jejich časové řazení. Vyšetřovaní, zvláště Václav Mrkvička, jim to nehodlali nikterak usnadnit. Takže v tomto směru vládne mezi historiky značně nepřehledná situace. U prvého přechodu mluvil dr. Křížek pouze o jedné osobě, časově to lze zařadit na počátek léta 1948. K vzájemnému setkání pak mělo dojít ve čtvrtek, v pátek se mělo odjet na Šumavu. Mrkvička byl značně konsternovaný, když se na jednu schůzku dostavil školou povinný chlapec. Nicméně na čem se dohodli, to se příštího dne uskutečnilo. Na pražské Wilsonovo nádraží se dostavil statný šedesátník a dva nezletilí mládenci – takže nikoliv jedna, ale hned tři osoby. Rychlíkem odjeli do Plzně, odtud do Sušice a autobusem do Rejštejna. Na Červenou dorazili kolem devatenácté hodiny. To již bylo na překročení hranic pozdě, proto k němu mělo dojít až příštího rána. To však nebyla jediná komplikace na jejich dosud nevyšlapané cestě.

Naše trojice strávila noc v lese, naštěstí bylo léto, a navíc se musela přesunout na křižovatku silnic Rejštejn – Kašperské Hory – Sušice, odkud je měl Blahout převést přes hranice. To byla řada dalších kilometrů pěšky. Během cesty vlakem neudržel Mrkvička na uzdě svou zvědavost a od staršího muže se dozvěděl, že se jmenuje Lobkovic. Zároveň ho požádal, aby jeho jméno nevyslovoval nahlas a nevystavoval je tak zbytečné pozornosti a nebezpečí prozrazení. Dentista byl také přítomen části pochodu k hranicím, uvedl, že s nimi ušel asi deset kilometrů. Mělo to být vyjádření jakési psychické a fyzické solidarity. Na závěr jim Blahout ukázal za pomoci kompasu na mapě, jak se dostanou za hranice. Později dr. Křížek řekl Mrkvičkovi (pramen neuvedl), že se trojice dostala v pořádku ke svému cíli ve Švýcarsku. To se ale již schylovalo k další akci, tentokrát se Václav Mrkvička sešel v jeden červencový čtvrtek v Křížkově advokátní kanceláři s dalším potencionálním uprchlíkem, s jeho identitou se nedělaly žádné tajnosti.

Jednalo se o Otakara Lobkovice, řečeného „Kary“, z mělnické linie tohoto šlechtického rodu. Později žil ve Švýcarsku a po roce 1989 se vrátil na své panství. Mimochodem, onen šedesátník z předcházejícího děje byl jeho otec. Také s ním se Mrkvička v Křížkově kanceláři domluvil na společném postupu. Měli se spolu setkat v sobotu a potom odjet na Šumavu, platilo to však pouze den. Mezitím ho Kary vyhledal a požádal o týdenní odklad, protože si nestačil zařídit vše potřebné. Dentista o tom okamžitě informoval jak dr. Křížka, tak K. Blahouta. Setkání se uskutečnilo v dalším termínu opět v sobotu před smíchovským nádražím. Od té doby se zde konaly všechny podobné schůzky. Spolu s „Karym“ šel za hranice ještě jeden jeho přítel, takže tentokrát se jednalo o dvojici. Další řídil auto, které je mělo odvést na Šumavu. Do Červené přijeli kolem patnácté hodiny, to ale bylo na přechod již opět pozdě. Po vzájemné dohodě se měl uskutečnit příštího rána. Tentokráte přespali v jednom z opuštěných domů.

Kolem třetí akce vládnou v Mrkvičkových a Blahoutových výpovědích značné rozpory. Začneme u Blahouta, podle něho se tak stalo v polovině srpna 1948. Jednalo se o osamoceného muže, který byl ubytován u něho v podkroví. Přes hranice byl převeden příštího rána a Mrkvička je doprovázel asi hodinu. Ten ale později uvedl, že s mužem, kterého měl převést, se setkal v Křížkově bytě. Ke srazu došlo jako obvykle kolem osmé hodiny na smíchovském nádraží, kde čekali, jak již bylo řečeno, dva muži. Při cestě na Šumavu byla použita veřejná doprava a Blahout je ještě téhož dne převedl. A aby se to nepletlo, rozpory pokračují ve výpovědích samotného Mrkvičky. V prvém případě uvedl, že se jednalo o muže v lesnické uniformě. Ve druhém již hovořil o Kinském, tedy o dalším šlechtici. Na literaturu se nedá příliš spoléhat, neboť se zde objevují pouze blíže nespecifikované zmínky o bratrech Kinských, Šternberkovi a kuchařce hraběnky Valdštejnové. Tento rébus zůstane s velkou pravděpodobností nevyřešen.

Dlužno ještě doplnit, že Blahout v této souvislosti mluvil o dvou akcích. Mimo osamoceného muže z poloviny srpna převedl přes hranice v září 1948 další dvojici, jež mu do bytu dovedl Mrkvička. Ráno za nimi odešel s tím, že na něho měli čekat pod Vogelsangem (Podlesím), odkud měli vyrazit na hranici. Což bylo proti předchozímu i následujícímu ději značně neobvyklé. Blahout se zde poprvé zmínil o technice převádění. Obvykle šel jako první, za ním s několikametrovým odstupem uprchlíci a vše uzavíral, pokud byl přítomen, opět s jistým odstupem Mrkvička. O čem se ti za ním bavili, neslyšel. Už kvůli vyšetřujícím estébákům to ani nesměl slyšet! Dentista mu také – jako obvykle při cestě nazpět – vyplatil peníze. Po návratu domů mu oznámil, že je čeká ještě jeden přechod. Blahout z toho nebyl nikterak nadšený, neboť politické napětí houstlo a represe přibývaly, z těchto důvodů projevil tentokrát obavy z prozrazení. Plánovaná akce se neuskutečnila, tím pro něho skončilo převádění v roce 1948.

Mělo to jistou logiku, v létě byla příroda uprchlíkům nejpříznivěji nakloněna. A naopak neoddiskutovatelně nejhorší to bylo v zimě. A tak se ocitáme v dalším létě, tentokrát roku 1949. To se na Mrkvičku obrátila se žádostí o převedení za hranice jeho pacientka Angelová. V tom čase byla zaměstnána jako hospodyně jednoho Angličana z Dejvic. Musela se tím pádem zcela nepochybně dostat do hledáčku Státní bezpečnosti, tehdy to byla běžná praxe. O tom však nebyla řeč, šlo o něco jiného. Rezolutně prohlásila, že je ochotna zaplatit pouze 5000 korun. O požadovaných 15 000 Kčs nechtěla nic slyšet – jednak to podle ní bylo značně předražené a jednak je ani neměla. Když ji dentista odkázal na dr. Křížka, odmítla s ním jednat. Místo toho přišla s dalším argumentem – když tak neučiní, udá je bezpečnostním orgánům! Na podobné vydírání byli všichni krátcí! Když o tom Mrkvička informoval dr. Křížka, byl tím jeho protějšek značně znechucený. Varoval je před jejím převedením, měla zrušený pracovní poměr, s velkou pravděpodobností byla sledovaná.

Mrkvičkovi nezbylo nic jiného než rychle jednat. Existovalo jediné řešení – dostat Angelovou co nejrychleji za hranice. Zapojil do toho manželku a všichni tři odjeli na zdánlivě nevinný výlet do Sušice. Odtud se vydali na Červenou, podle Mrkvičkových slov se do toho Blahoutovi moc nechtělo. Po návratu z hranic se nechal slyšet, aby mu sem příště podobné ženy nevodil, byla prý pořádně vystrašená. K dispozici je také Blahoutova výpověď, podle níž v červenci nebo srpnu 1949 za ním přišel Mrkvička v doprovodu dvou žen – manželky a druhou z nich neznal. Vzal si ho stranou a požádal o převedení neznámé ženy. Vyprávěl mu, že se kdysi před ní zmínil o tom, že se podílí na převádění přes hranice. Nyní ho vydírá, když ji nepřevedou, oznámí to bezpečnosti. Nakonec ji Blahout nechal přespat u sebe. Příštího dne všichni tři vyrazili směrem k hranicím na Kvildu. Ještě než je překročili, předala Angelová slíbených 5 000 Kč Mrkvičkovi, jenže ten je vzápětí odevzdal Blahoutovi. Když o tom referoval Křížkovi, bylo na něm vidět, že je značně znepokojen. Vytýkal Mrkvičkovi, že se mu nezmínil o svém členství v KSČ, ten se mu to snažil vymluvit.

Stále více bylo jasnější, že tento přechod přestává vyhovovat. Jednak byl neúnosně dlouhý, takže uprchlíci museli být fyzicky mimořádně zdatní, aby ho mohli úspěšně absolvovat. A jednak odlehlost Červené s sebou nesla řadu komplikací. Ke kritikům se připojil také dr. Křížek, který požádal Václava Mrkvičku, aby se rozhlédl po jiném vhodném místu pro přechod hranic, hlavně kratším. Proto se o dovolené v létě 1949 vypravil dentista spolu s manželkou do Železné Rudy. V pohraničním pásmu je zadržela hlídka SNB, když jim předložili povolení ke vstupu, byli propuštěni. O tom, jak se k tomuto dokumentu dostal, se Mrkvička ve své výpovědi blíže nezmínil. Ze hry tak vypadl Blahout a – jak se vzápětí ukázalo – také dr. Křížek. Hlavní postavou se rázem stal Václav Mrkvička. Došlo také ke změně klientely, šlechtu nahradily střední vrstvy. Bylo to dáno tím, že dosavadní ceny za přechod výrazně poklesly. Nyní by se za převedení jedné osoby inkasovalo pouze pět tisíc korun. I když se komunistická moc stabilizovala, zájem o odchod z republiky nikterak neochabl.

V říjnu 1948 přišla do Mrkvičkovy ordinace mladá asi pětadvacetiletá žena, která se představila jako Kerstenbrocková z Klatov. Odvolala se na dr. Křížka a projevila zájem o překročení hranic. Zároveň upozornila na to, že dosud není připravena. Dentista ji uklidnil s tím, že až bude připravena, ať se ozve. Stalo se tak v červnu 1949. Informovala ho o tom, že si bere dovolenou, aby v případě neúspěchu nenastaly zbytečné komplikace. Mrkvička hodlal poprvé vyzkoušet novou trasu. Spolu s manželkou chtěl Kerstenbrockovou odvézt do Železné Rudy k Černému jezeru, kde měla překročit hranice. Potom se však opět delší čas nic nedělo. V srpnu došlo ke změně, s mladou ženou měli jít také dva muži. Na Šumavu je mělo odvést její auto. Sraz byl jako obvykle v sobotu dopoledne před smíchovským nádražím. Mladá žena se dostavila se svým mužským doprovodem, chybělo však auto, což celou akci vážně narušovalo.

Po chvilce telefonování mladá žena zjistila, že je auto rozbité. Proto navrhla, aby na Šumavu odjeli taxíkem. Zvítězil však Mrkvičkův návrh, aby je odvezl jeho kolega, zubní technik Mirek Chudoba. Ani to však nebylo jednoduché, jednak ho musel přesvědčit a jednak na něho museli čekat, protože měl ještě nějakou práci. Vyjeli kolem 16. hodiny a po celou dobu vládlo v autě hrobové ticho. Nechtěli před řidičem prozradit pravý důvod jízdy. Ten to však vytušil a rovnou se jich zeptal, zda se rozhodli uprchnout za hranice. Neškodnost jízdy měla potvrdit přítomnost Mrkvičkovy manželky. U Čertova jezera všichni vystoupili z auta a naoko si začali prohlížet okolí. Chudoba o to nejevil zájem, zůstal stát u auta. Mrkvička jim nenápadně ukázal cestu na hranice a rozloučil se s nimi. Do Prahy se vrátil spolu s manželkou. Okamžitě zašel za dr. Křížkem, aby mu vylíčil průběh. Ten však o celou záležitost nejevil přílišný zájem, stál již mimo hru.

Mrkvičkova převaděčská proslulost nebezpečně rostla. Kerstenbocková ho při loučení upozornila na to, že ho navštíví dva mladíci, kteří po něm budou požadovat podobné služby. Netrvalo ani čtrnáct dnů a došlo k avizovanému setkání. Potřebovali odvézt do Železné Rudy, odkud už si prý poradí sami. Kámen úrazu spočíval v tom, že neměli peníze, další jednání na tom ztroskotalo. Mimochodem o podobný věhlas nebylo co stát, odtud byl jen krůček k prozrazení. Daleko věrohodnější a serióznější jednání bylo se snoubeneckou dvojicí pocházející pravděpodobně z Prahy XII, muž se jmenoval Hlaváček. Také oni se odvolávali na Kerstenbrockovou a požadovali od dentisty, aby je převedl přes hranice. Opatrně odpověděl, že je to těžké a vzápětí se jich po předcházející zkušenosti zeptal, zda mají peníze. Kladná odpověď ho uspokojila, následovalo věcné jednání. Nejdůležitější bylo opět zajištění osobního vozidla, které by je převezlo do Železné Rudy. To si vzal na starost Mrkvička.

Snažil se opět přesvědčit kolegu Chudobu, ale tentokrát neuspěl. Auto prý bylo rozbité a jeho oprava měla trvat dlouho. Zda to byla pravda, či zaúřadoval strach, již nikdo nezjistí. Mrkvičkovi nezbylo nic jiného než informovat snoubence, jak se věci ve skutečnosti měly. Hlaváček ho uklidnil, vozidlo zajistí vlastními silami, pojede prý jejich přítel. Sraz se jako obvykle uskutečnil v sobotu na smíchovském nádraží, tentokrát už ve 14 hodin. Za volantem šedé Tatry seděl štíhlý muž ve věku mezi pětatřiceti až čtyřiceti lety. Mrkvičku opět doprovázela manželka. Snoubenci s sebou neměli mimo batohů žádná jiná zavazadla. Stalo se tak proto, aby při náhodné prohlídce nedošlo k prozrazení. Také jejich trasa byla o poznání delší, mimo jiné si zajeli do Strakonic, navenek se mělo jednat o neškodný výlet. I to patřilo k Mrkvičkovým opatřením, aby byli co nejméně nápadní. V Železné Rudě si to rovnou namířili k Černému jezeru. Tam ukázal snoubencům směr na hranice a rozloučil se s nimi.

Do Prahy se vrátili spolu s řidičem, který po celou dobu mlčel. Na Mrkvičku dělal dojem, že byl dobře informován, o jakou akci se ve skutečnosti jednalo. Mladá žena mu ale zřejmě přikázala, aby před Mrkvičkovou o jejich útěku nemluvil. Příštího dne šel dentista informovat dr. Křížka o tom, co se stalo. I když byl de facto mimo hru, projevil radost. Zároveň oznámil společníkovi, že likviduje svoji kancelář, dále měl pracovat na britské ambasádě. To je jedna verze, podle druhé byl neklidný a vyzýval ke zvýšené opatrnosti. Nemohlo být žádných pochyb o tom, že oblaka nad jejich hlavami takříkajíc houstla. Podobné sítě jako byla jejich, neměly obvykle delší životnost než rok. Posledním, kdo projevil zájem o jejich služby, byl přibližně pětatřicetiletý muž, jenž chtěl po Mrkvičkovi, aby ho přes hranice převezl! Něco podobného nebylo ale v dentistových možnostech, tak dobře hranice neznal. Proto neznámý odešel nespokojen a více ho již neviděl.

Při jakési inventarizaci na závěr vyšetřování vyšla najevo následující skutečnost. Dr. Jiří Křížek, Václav Mrkvička a Karel Blahout se podíleli od července 1948 do září 1949 na pěti ilegálních přechodech hranic z Červené, při kterých převedli celkem devět osob. Na Mrkvičkovo konto šly dále dva přechody u Železné Rudy, při kterých převedl dalších pět osob. Celkem za to získal 100 000 korun, což byla částka vzbuzující respekt, z toho pětatřicet předal Blahoutovi. Ten však ve své výpovědi uvedl, že to bylo o deset tisíc více. Komunistická propaganda útočící na nejnižší čtenářské pudy obvykle těchto peněz používala k diskreditaci převáděčů. Dodnes nad nimi vládnou značné rozpaky, celou záležitost lze vidět pod několika zornými úhly. Zcela mylný je ten, který na celou záležitost nahlíží dnešní optikou. Je ahistorický, nepřihlíží k tomu, proč a za jakých okolností k útěkům docházelo. Zajisté, že lze najít případy, kdy převáděči zcela programově odmítli jakékoliv odměny jako například skauti na jižní hranici nebo skupina učitelů na Chebsku.

Podstatné však bylo, že šlo o výjimky potvrzující obecné pravidlo. Rozdíly byly v nabídnutých službách, a tím pádem také v honorářích. Zpočátku se jednalo o živelnou činnost, ve které sehrávali důležitou roli bývalí pašeráci vesměs německé národnosti. Nevyšli ze cviku ani po válce, zásadním způsobem se změnil jen sortiment. Češi se zpočátku příliš neangažovali, necítili potřebu. K zásadní změně došlo po únoru 1948, tentokrát to byli naopak oni, kterých se to nejvíce týkalo. Největší problém nastal kolem toho, jak co možno nejracionálnějším způsobem zajistit spojení s těmi, kteří chtěli opustit republiku. Nezbytně nutným se ukázal pevný mezičlánek, který by ono vzduchoprázdno přemostil. Tak vznikaly sítě, které z vnitrozemí sahaly až na hranice. Někde byly více, jinde méně početné, zvyšovalo se tak riziko prozrazení. Ostatně je to zřejmé i v našem případě, i když postup zde byl spíše opačný. Aby policie podobné sítě odhalila, byla nucena rozehrát různé tajné hry, ve kterých si leckdy přišly na své provokace.

Jak již bylo řečeno na jiném místě, honoráře za převedení za hranice této skupiny patřily k těm vyšším. Běžná taxa, dá-li se o ní mluvit, se pohybovala v rozmezí čtyřmístných čísel. Ani to nebylo příliš laciné, ale nutno si uvědomit, že uprchlíci za sebou pálili mosty. Ponecháme-li stranou výdaje, ušlý zisk atd., co se vlastně vešlo do této cifry? Jednak se zde odrazila konjunktura, řídila se poptávkou a nabídkou. Podle toho se ceny zvyšovaly nebo naopak. Nemalou částku, blíže nedefinovatelnou, tvořila míra rizika. Do značné míry byla iluzorní. Pokud byl převáděč polapen, nemohl v žádném případě počítat s tím, že si po propuštění z vězení své peníze užije. Obvykle mu byl zabaven veškerý majetek a udělena vysoká pokuta, nemluvě o tvrdém trestu. Lze to ilustrovat na případě naší skupiny. Karel Blahout si odseděl kolem šesti let, Václav Mrkvička deset a dr. Jiří Křížek celkem dvanáct. Byla to nepoměrně vyšší daň než jejich honoráře. A ještě jednu okolnost nelze vynechat, komunisté dodnes diskreditují odchody z republiky právě z těchto důvodů.

Z vyšetřování tohoto případu kupodivu zcela vypadl dr. Jiří Křížek, proto se u něho blíže zastavíme. Jak se ukáže, nespoléhal se pouze na převádění přes Červenou. V druhé polovině roku 1948 se seznámil s JUDr. Bohumilem Liškou, vyakčněným soudcem Krajského soudu v Chebu. Vytvořili spolu další převaděčskou trasu, jež vedla právě přes toto západočeské město. Od té šumavské byla odlišná, realizovala se před zrakem komunistických strážců pořádku. Jistá podobenství zde byla, srazy se uskutečňovaly na pražském Wilsonově nádraží, odkud se odjelo rychlíkem do Chebu. Uprchlíky si zde převzal na starost jiný člen převaděčské sítě, který je přepravil k hranicím. Většinou se jednalo o obec Libá, odkud je další člen převedl. Co se nezměnilo, byla klientela, kterou ostatně vybíral dr. Křížek. Poprvé to byla hraběnka Kinská s rodinou, podruhé hraběnka Dobřanská taktéž s rodinou, taxy činily 40 000–50 000 korun. Zcela vážně se uvažovalo o převedení textilního velkopodnikatele Rolného z Prostějova. Nakonec z toho ale sešlo, podobně jako v případě prezidentova bratra Vojty Beneše.

Dr. Jiří Křížek byl zatčen 15. února 1950. Stalo se tak za organizování odchodů za hranice a styky se zahraničními diplomaty, hlavně britskými. Vyšetřování probíhalo zpočátku tímto směrem. V dubnu téhož roku však bezpečnostní komise ÚV KSČ rozhodla o jeho přeřazení do skupiny kolem dr. Milady Horákové. Měl zde zastupovat lidovecký směr, i když členem této strany nebyl. Při monstrprocesu byl okrajově zmíněn jeho podíl na převádění za hranice. Konkrétně pouze chebská kauza, o té šumavské nepadla ani zmínka. Ortel byl – podobně jako ostatní – neúměrně tvrdý, dvaadvacet let vězení. Měl pětapadesát roků, proto bylo málo pravděpodobné, že si ho odpyká celý. O tom, co si o celé věci myslel, svědčí odpověď v dotazníku, který mu věznitelé předložili. „Nemám pocit viny, ale právní křivdy, kterou jsem jako právník dvojnásob těžce nesl a nesu. Lituji pouze úpadek našeho soudnictví, který však napravit nemohu.“ Na svobodu se dostal na základě prezidentské milosti jako jeden z posledních v roce 1963.

Křížkovo jméno se objevuje také v jiné, poněkud překvapivé souvislosti, na místě je bližší vysvětlení. Mrkvičkovo manželství mělo daleko do dokonalosti. Navštěvoval řadu pražských restaurací a hospůdek, čas si krátil hraním karet a kulečníku. Při jednom z výslechů uvedl, že peníze za převádění utopil právě v této bezedné studni. Výběrem svých přátel musel vzbudit nelichotivou pozornost Státní bezpečnosti. Řada z nich byli západní cizinci, několik bylo zaměstnáno na britské ambasádě. Občas se slavilo ve velkém v jejich bytě. Do jisté míry to byly oboustranně prospěšné styky. Za spravený chrup od nich dostával již tehdy úzkoprofilové valuty a cigarety. Na otázku, proč vyhledávali jeho služby a ne odborných lékařů, odpověděl, že se domnívá, že se tak stalo na Křížkovo doporučení. A aby se to nepletlo, do jeho ordinace docházeli také pracovníci jugoslávské ambasády. Po konfliktu se Sovětským svazem to byli ještě větší nepřátelé než Britové. Netřeba blíže vysvětlovat, že i tato ambasáda byla pod policejním drobnohledem.

Jak naši protagonisté prožívali poslední svobodné okamžiky? Otázkou bylo, zda věděli o tom, že v únoru 1950 byl zatčen dr. Křížek. V posledním čase byly vzájemné styky značně uvolněné. V březnu došlo u Mrkvičků k přátelskému posezení s jednou sousedkou, která si s sebou přivedla jistého funkcionáře z místní organizace KSČ. Ten pod vlivem alkoholu Mrkvičkové prozradil, že má být v následujících dnech poslána na dva roky do tábora nucených prací. Dentista pochopil, že je zle a okamžitě se rozjel do Červené za Blahoutem. Požádal ho, aby je převedl přes hranice, nakonec se domluvili na termínu – 1. dubna 1950. Aniž to tušili, bylo jejich počínání pod kontrolou Státní bezpečnosti a ta okamžitě zasáhla. Václav Mrkvička byl zatčen 31. března 1950, o den později putovali do vězení Karel Blahout a Blažena Mrkvičková. Naplnila se tak krutá ironie – pomohli druhým, sami sobě ale pomoci nedokázali…

* * *

Mezi postiženými únorovými čistkami byl také bývalý sociálně demokratický ministr Václav Majer. To, že stál v čele protikomunistického křídla, mu dokonce vyneslo vyloučení ze strany. Přesto se mu v červenci 1948 podařilo uprchnout z republiky, podle jedné verze k tomu došlo v Nýrsku a podle jiné na Šumavě, jisté ale je, že mu pomohli jeho příznivci. Tato historka má ovšem neveselé pokračování. Podle hlášení strážmistra SNB Miloslava Bicery – toho času sloužícího v Plánici, jel onoho večera do místa svého stálého bydliště v Nýrsku. Vtom před sebou uviděl osobní auto „podezřelé dopravní značky“, dodejme, že to byl Minor s bratislavskou značkou. Proto nemeškal a – jak mu velela služební horlivost – vozidlo zastavil a provedl kontrolu osob v něm sedících. Jednalo se o dva mladší muže, Ing. J. Koštiáka z Bratislavy a M. Kapka, studenta z Prahy. Překvapení přinesla perlustrace tří žen, jež spojovalo stejné příjmení – Laušmanová. Jednalo se o matku Julii (1902) a dcery Věru (1928) a Olgu (1927). Poslední jmenovaná se po provdání jmenovala Nechanská.

Řešení nabídnutého rébusu není nikterak složité – jednalo se o manželku a dcery bývalého předsedy sociální demokracie a místopředsedy poúnorové vlády Bohumila Laušmana, problematické politické osobnosti. Pozoruhodný byl čas i způsob jejich zadržení – stalo se tak v 19 hodin na Silvestra 1949! S velkou pravděpodobností hraničící až s téměř stoprocentní jistotou hlášení strážmistra Bicery bylo vymyšlené a zhotovené dodatečně. V jiných dokumentech se objevuje zmínka, že byl očekáván Laušmanův příjezd. Co na tom byla pravda? Po svém odchodu z veřejného života byl odsunut do Bratislavy. Bezprostředním impulzem, kdy celá rodina začala vážně zvažovat odchod z republiky, bylo zatčení a vyšetřování zetě Jaromíra Nechanského. Původně se uvažovalo pouze o odchodu mladší dcery Věry s jejím snoubencem Miroslavem Kapkem. K tomu skutečně mělo dojít u Nýrska. Konec roku jako vhodný pro emigraci zvolili, protože očekávali sníženou pozornost strážců hranic.

První částí úkolu bylo dopravit se do Nýrska. Situaci zkomplikoval Laušman, jenž v Klatovech oproti plánu vystoupil z auta a dále pokračoval vlakem. Jak se později ukázalo, unikl tím zatčení. Převáděč Vladislav Jelínek ho jako jediného převedl přes hranice. Osádka osobního auta skončila ve vězení nejprve v Klatovech, potom v Plzni a nakonec na Pankráci. Útěk rodiny Laušmanových dostal v materiálech Státní bezpečnosti krycí jméno Hansa. Estébáci dále čekali na příchod hlavy rodiny, teprve hlášení zahraničního rozhlasu, že je na druhé straně hranic, je donutilo odtroubit pátrání. Ani on tam dlouho nevydržel, v prosinci 1953 byl z Vídně unesen estébáky, kteří ho přes hranice převezli v diplomatickém voze. Mezitím byli odsouzeni neúspěšní uprchlíci z Nýrska. Stalo se tak v květnu a září 1950 – M. Kapek k pětadvaceti, J. Koštiak dvaceti, J. Laušmanová deseti, její dcera Věra patnácti a Olga Nechanská šesti létům vězení. Na svobodu se dostaly po Laušmanově veřejném vystoupení v polovině května 1954, kde „odpapouškoval“ to, co po něm bylo žádáno. Sám byl poté odsouzen k sedmnáctiletému trestu odnětí svobody. Odpykal si z něho více než polovinu, ale v květnu 1963 v pankrácké věznici zemřel.

* * *

Opět se vynořuje otázka, co dále se po únoru 1948 změnilo. Vzato čistě z optického hlediska během roku z hranic zmizeli její nejzkušenější strážci – finančníci. Menší část z nich byla přeřazena k pohraničním útvarům SNB, vesměs k řadové službě. Ztráty bylo nutné nějakým způsobem nahradit. Nově příchozí byli bez sebemenších praktických a teoretických znalostí. Tyto nedostatky většinou nahrazovali přemrštěnou horlivostí, jež však nemohla vydržet donekonečna, protože služba na hranicích nebyl žádný „med“. Ze všech složek SNB patřila nesporně k těm nejnáročnějším, v mnoha směrech byla specifická. Navíc v tomto odvětví existoval mimořádný politický tlak, jímž však byla postižena víceméně celá společnost. Cíl byl jednoznačný – hranice se měla stát neprostupnou i za cenu použití nejdrastičtějších opatření, aby tak byli potencionální „narušitelé“ zastrašeni. Ostatně tento princip patřil k základům totalitní moci. Každý prostředek byl dobrý a veškerá etika šla stranou. V tomto duchu byl vyvíjen tlak na nové strážce hranic.

Za daných podmínek se nenašel prostor pro oficiálně protěžované novátorství a zlepšovatelství. Muselo se vystačit s tím, co bylo po ruce. Ani vyzbrojování hlídek samopaly nebylo tím nejšťastnějším řešením. Jak se vzápětí ukázalo, naštěstí pro uprchlíky, řada z nich byla vadná – velmi často se zasekávaly. Nakonec se přistoupilo na to, že zbraně byly použity při sebemenší příležitosti. Hodně přitom záleželo na osobní mentalitě jednotlivých členů hlídek a jejich velitelů. Původní rozkaz, že o každém použití zbraně byl sepsán zápis, zůstal v platnosti. Díky tomu se zachoval poměrně obsáhlý zdroj informací o tom, co se na hranicích ve skutečnosti dělo. Nadřízení střelců na různých úrovních se museli vyjadřovat k tomu, zda bylo oprávněné. Začala se hrát ošklivá hra, nikdy, a to i za naprosto jasných okolností, nedošlo k neoprávněnému použití zbraně! Přitom zahynuly neozbrojené osoby, děti školou povinné a otcové před zraky svých rodin,

A ještě na jednu věc nelze zapomenout. Změna politických poměrů neznamenala konec pašování. Podíleli se na něm hlavně odsunutí Němci a v menší míře Bavoráci, včetně již zmíněných žen. Z republiky se pašovaly potraviny všeho možného druhu, byly přenášeny ukryté cenné věci a převáděn dobytek a koně. V oblasti jižních a jihozápadních hranic to bylo intenzivnější než na západě. Do republiky putovaly po starých pašeráckých stezkách cigarety, náhradní díly všeho možného druhu, průmyslové výrobky atd. Intenzita pašování ale postupně slábla, výnosnějším se stávalo převádění, zatímco pašeráctví se stalo jeho vedlejším produktem. I zde dominantní roli sehrávali Němci, stále více přibývali novoosídlenci z pohraničí. Nemuselo jít za každou cenu o Čechy, vešlo se sem poměrně široké národnostní spektrum. Po této menší odbočce se opět vrátíme k původnímu cíli. Tj. k vykreslení hraniční reality za pomoci hlášení o použití zbraně. Vlastně vysvětlení toho, jak se z člověka stala lovná zvěř.

* * *

Náš první příběh se odehrál v teritoriu pohraničního útvaru SNB Strážný v tehdejším okrese Prachatice. Bylo odpoledne 23. července 1948, k hranicím se vydala čtyřčlenná esenbácká hlídka. Což bylo poněkud nezvyklé, protože strážci obvykle chodili jen po dvojicích. Důvodem byla uzávěra hranic, zpravodajci přišli s tím, že v tomto prostoru měla přejít do Bavorska početná skupina osob. Většina podobných poplachů byla klamná, občas to však vyšlo a bylo zle. Dlužno ještě doplnit, že všichni byli ozbrojeni puškami. Prostor, který měli střežit, byl v bezprostřední blízkosti hranic. Jednalo se o louku, na niž bylo dobře vidět z německé strany hranic. Aby nebyli uprchlíci spatřeni, dostali se sem různými oklikami až kolem desáté hodiny večer. První, co uviděli na německé straně, byla dvojice mužů, jejichž pozornosti neunikli ani oni sami. Muži se chovali neobvykle, gestikulací a různými zvuky se pokoušeli upoutat něčí pozornost. To vzbudilo u hlídky podezření. Rutinně se rozdělili, polovina z nich si to namířila k hranicím, aby potencionálním uprchlíkům odřízla ústup, a zbytek se začal pozorně rozhlížet kolem sebe.

Netrvalo dlouho a spatřili osamělého muže, který se po louce kvapem vracel do Bavorska. Podle jejich odhadu byl od nich vzdálen asi sto dvacet metrů. Výzva, aby se zastavil, ho donutila k ještě rychlejšímu pohybu. Jak velel předpisový rituál, ještě dvakrát ji zopakovali. Opakuje se ve všech podobných dokumentech i tam, kde to nebylo vůbec pravděpodobné. Neznámý se přiblížil k lesnímu porostu, v jeho skrytu mohl lehce přeběhnout hranice. Proto po něm velitel hlídky bez zjevného úspěchu třikrát vystřelil. Ostatní členové hlídky střílet nemohli, protože by jejich střely dopadly na německé území. V nastalém zmatku byl jeden z esenbáků – jenž zakopnul o skrytý kámen – lehce zraněn. To, co se odehrálo před jejich zraky, nedovedli blíže vysvětlit. V zápisu je uvedeno: „Nebylo zcela přesně vysvětleno, za jakým účelem skupina 3 mužů šla na naše území, ale lze důvodně předpokládat, že šli sekat trávu na přilehlé louky podél státních hranic. Bylo zjištěno, že některé louky jsou u státních hranic sekány odsunutými Němci.“

* * *

Klíčem k další historce je výpověď Zdeňka Kratiny, kterou učinil 19. srpna 1948 na stanici SNB v Železné Rudě. Spíše šlo o prachobyčejné udání, protože ani on nestál pevně na straně tehdejšího zákona. Zcela zjevně se přiživoval na pašování, nedá se zcela vyloučit, že měl také prsty v převádění. Jednalo se hlavně o činnost „nebezpečných ozbrojených zločinců“ Karla Bruckdorfera, Maxmiliána Aschenbrennera a jejich slovenského komplice Jozefa Michalíka. U posledního muže bylo výslovně uvedeno, že se dopouštěl protistátní činnosti. Co Kratinu vedlo k tomuto kroku, není blíže uvedeno, rozhodně to nebyla vlastnost později označovaná jako „občanská povinnost“. Spíše to vypadalo jako vyřizování starých účtů. Mimo jiné vyzradil pozorně naslouchajícím esenbákům, že Bruckdorfer převedl před krátkým časem přes hranice koně v ceně 80 000 korun. To však nebylo to nejpodstatnější, oznámil jim, že téhož dne mělo dojít mezi ním a zmíněnou trojicí ke schůzce, tato informace měla pro ně cenu zlata.

Protože hrozil kompetenční spor, železnorudští esenbáci si informaci nenechali pro sebe a předali ji druhům ve zbrani. Jednalo se o Oblastní úřadovnu Státní bezpečnosti v Klatovech a Pohraniční útvar SNB v Železné Rudě. Od této chvíle – jak se později ukázalo – se z akce stala veřejná záležitost. Podle Kratiny se schůzka měla uskutečnit kolem jednadvacáté hodiny v lese zvaném Amerika poblíž výpadovky ze Železné Rudy. Oznamovatel – chcete-li udavač – se na ni dostavil jako první v doprovodu německé přítelkyně Marie Heine. Její průběh sledovalo z blízkého okolí několik párů policejních očí. Důvodem, proč okamžitě nezasáhli, byla skutečnost, že se nedostavil Michalík. Němečtí pašeráci předali Kratinovi 5000 korun, aby koupil cigarety, které měl přinést na další schůzku 21. srpna ve stejný čas a na stejné místo. Velitelem celé akce byl jmenován vrchní strážmistr František Převrátil ze Státní bezpečnosti, do jisté míry se jednalo o prestižní záležitost.

Místo schůzky měli obklíčit čtyři estébáci ozbrojení pistolemi, dva esenbáci ze železnorudského obvodu měli mít pušky a čtyřčlenné komando z pohraničního oddělení samopaly. Proti této převaze a jejich palebné síle neměli jejich protivníci sebemenší šanci na úspěch. Policisté se zde rozmístili ještě před setměním, vrchní strážmistr Převrátil muže poučil, že se jedná o tři všeho schopné zločince, kteří mohli bez sebemenších rozpaků použít zbraně. Proto ani oni neměli váhat, pokud se trojice okamžitě nevzdá nebo se pokusí o útěk, měli okamžitě zahájit palbu. Signálem bude to, že Kratina „náhodně“ zakopne o povalující se plechovku od konzervy. Budoucí bojiště se nalézalo v nerovném terénu, v polovysokém borovicovém lese stoupajícím směrem k hranicím. Navíc byl připraven reflektor, který měl pašeráky oslnit a umožnit policistům efektivnější střelbu.

První dorazil na místo schůzky Kratina se svou německou přítelkyní, stalo se tak kolem jednadvacáté hodiny. Podobně jako minule se vůbec neobjevil Slovák Michalík. Po krátké chvíli s jistým odstupem mezi sebou přišli Bruckdorfer a Aschenbrenner. Noc byla mimořádně tmavá, proto se domlouvali slabými hvizdy. Na první pohled bylo zřejmé, že se jednalo o velezkušené profesionály. Potvrdil to následující děj, podařilo se jim kouzlo nechtěného. Prošli obklíčením, aniž to někdo z policistů vzal na vědomí. A tak se z ničeho nic ocitli v zádech strážmistra Rudolfa Klímy od Státní bezpečnosti. Ten s něčím podobným vůbec nepočítal, navíc ho vyděsilo klapnutí, které považoval za odjištění zbraně. Proto vyskočil a rozsvítil baterku směrem, odkud zněl šepot. Ve světelném kuželu spatřil dva neznámé a hlavně ozbrojené civilisty. Vyzval je, aby se vzdali, bližší z nich po něm okamžitě dvakrát vystřelil. Zasáhl ho do levé bederní krajiny. Estébáci toho později chtěli využít a tvrdili, že Klíma byl těžce zraněn. Ve skutečnosti, jak zjistili lékaři v klatovské nemocnici, šlo o neškodné škrábnutí.

Další děj pokračoval ve stylu bláznivé komedie. Klíma okamžitě zhasnul baterku a zalehl. Při tom zavadil o spoušť odjištěné pistole, výstřel šel do země. Další směřoval k neznámému civilistovi, který po něm vystřelil, oba muži vzápětí zmizeli v hluboké tmě. Do toho všeho se rozsvítil připravený reflektor a ze všeho, co mělo hlaveň, se spustila palba. Padlo neuvěřitelných sto osm výstřelů! Bylo s podivem, že se esenbáci a estébáci navzájem nepostříleli. Rozhodně bezpečnější bylo střílet po vyděšených a neozbrojených civilistech. Přesto se v hlášení objevuje šalamounské tvrzení, že „z nezúčastněných osob nikdo nebyl střelbou ohrožen…“. Po rozednění se přítomní policisté dali do zevrubné prohlídky místa přestřelky. Nebyla nalezena žádná stopa, pašeráci využili perfektní znalosti terénu, husté tmy a vyvázli z celé mely bez sebemenšího škrábnutí. O tom, jaké měli policisté pocity, nepadla žádná zmínka. Nemůže být sporu o tom, že se ve skutečnosti jednalo o blamáž mimořádných rozměrů. V zájmu všech zúčastněných bylo třeba celou záležitost ututlat a rychle na ni zapomenout.

Nebylo proto vůbec náhodou, že vyšetřováním případu byl pověřen vedoucí Oblastní úřadovny Státní bezpečnosti v Klatovech, revírní inspektor druhé třídy Jan Šenolt. Také v jeho zájmu bylo celou záležitost blíže nerozpitvávat, neboť část „slávy“ podřízených padala i na jeho hlavu. Za viníka byl označen, byť značně opatrně, strážmistr Rudolf Klíma. Okamžitě však bylo podotknuto, že se jedná „o mladý a nezkušený orgán SNB“. K samotné střelbě bylo uvedeno: „… mnozí stříleli, aniž by viděli cíl a bez ohledu zda ohrožují ostatní střílející členy hlídek.“ Šenolt kvůli tomu vstoupil do jednání s velitelem Zemské policie na bavorské straně. Oba pašeráci byli ještě téhož dne zatčeni, dále se však nic nedělo. Měli za sebou mocného spojence, v hlášení je výslovně uvedeno, že Bruckdorfer a Aschenbrenner byli agenty „cizí zpravodajské služby“. V daném případě se s velkou pravděpodobností jednalo o Američany, kteří běžně s německými pašeráky spolupracovali. Byli totiž, ukázalo se to i v našem případě, skutečnými profesionály…

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Šumavská odysea.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.