Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mgr. Jiří Daníček

ZKROŤTE TRÉMU
Průvodce sebevědomým vystupováním

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400, www.grada.cz
jako svou 5820. publikaci

Odpovědná redaktorka Jarmila Vohralíková
Návrh a zpracování obálky Daniela Eftimiadisová
Sazba a zlom Radek Vokál
Formát ePub Radek Vokál
Počet stran 96
Vydání 1., 2015

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2015
Cover Design © allphoto.cz

ISBN 978-80-247-9054-1 (ePub)
ISBN 978-80-247-9053-4 (pdf)
ISBN 978-80-247-5328-7 (print)

Předmluva

Milí čtenáři,

velice si vážím toho, že jste právě otevřeli tuto knihu. Možná je za tím jen pouhá zvědavost, možná důvěra, že v ní najdete to, co potřebujete. Je ale jasné, že pokud vás zaujalo jen téma, nestačí to k tomu, aby vám kniha byla užitečná. Potřebujete najít i své odpovědi. Pokud váháte, jestli si knihu pořídit, zvažte několik důležitých věcí.

Pokud od ní očekáváte, že vám přinese zaručený recept a tréma sama odejde, knihu odložte a nekupujte ji. To vám totiž neslibuji a neumím to zařídit. Mám až příliš velký respekt k vašim životním zkušenostem a realitě, ve které žijete, abych vám mohl říct, že to, co si myslím já, je správné. Zvažte také styl, kterým s vámi chci pracovat. Nebudu vám říkat, co máte dělat. „Obecně platné zaručené recepty“ zkrátka nefungují.

Na následujících stránkách vám nabízím něco jiného. Něco, co se mi osvědčilo při práci s lidmi, kteří za mnou přicházejí ze stejného důvodu, z něhož jste vy teď otevřeli tuto knihu. Budu vás provázet vašimi myšlenkami tak, abyste si je utřídili a našli si v nich vlastní fungující řešení.

Pokud jste tedy připraveni na sobě opravdu poctivě pracovat a nečekat, až řešení přijde samo, je tato kniha opravdu pro vás a jsem vám plně k dispozici. Nejen jako průvodce touto knihou, ale i osobně. Přeji příjemné zážitky při sebeobjevování, a pokud si budete potřebovat něco ujasnit, neváhejte se na mě obrátit.

autor

1.Osobní příběh

Začnu osobním příběhem. Uvidíte alespoň, že v tom nejste sami a dozvíte se také, proč jsem se rozhodl knihu vydat. Mám za sebou dvanáct let práce v médiích. Když jsem začínal, bylo pro mě všechno nové, bavilo mě to, podnětů bylo tolik, že na trému nebyl čas.

Vlastně mi bylo jedno, jestli je všechno správně, hlavně že dělám svou vysněnou práci. Postupně jsem získával zkušenosti, učil se, víc jsem si uvědomoval, jakou mají média moc. Jak je důležité, aby novinář dodržoval řadu pravidel. Aby dobře mluvil a byl vzorem.

Když pracujete v médiích, kdekdo vás hodnotí. Každý má svůj názor, svou pravdu. Najednou zjistíte, že jsou i lidé, kteří vás nemají rádi, nepřipadáte jim dobrý. Egu se to nelíbí. Chcete přece být dokonalí. Mnohem víc se začnete hlídat.

Vlastně největší trému jsem měl po řadě let práce před mikrofonem. Už vás berou jako profesionála. Něco se od vás čeká. Zaučujete nové lidi. Nechcete se ztrapnit. Porovnáváte se s jinými. Uvědomujete si své nedokonalosti. A myslíte na to tolik, že vás to odzbrojí.

Hledal jsem rady v knihách, radil jsem se s odborníky. Přečetl jsem si řadu pouček o tom, jak se uvolnit, jak se ukotvit, jak správně dýchat. Jak to brát jen jako hru, jak si to užívat. Nepomáhalo nic.

Zjistil jsem, že nepotřebuji nové znalosti. Nepotřebuji teorii. V hlavě máme naopak přebytek informací. Řešení musím hledat uvnitř. Utřídit si myšlenky. Zjistit, proč mě tréma tak svazuje, proč ji mám. Uvědomit si, jaké mám slabé stránky, a naučit se s nimi správně pracovat, aby mi nepodrážely nohy. Změnit své myšlení.

Když se mi to podařilo, začal jsem pracovat s lidmi, kteří řešili podobné věci, a dařilo se. Po letech se mě řada klientů začala ptát, proč nevydám knihu, abych pomohl i dalším. Řekl jsem si, proč ne, když už se mi podařilo pomoci stovkám lidí. Doufám, že v ní najdete spoustu inspirace i vy.

2.Čtyři dohody

Tato kniha nebude vaším novým návodem. Bude vaší novou mapou a já vaším průvodcem. Aby naše společná cesta mohla mít naději na úspěch, potřeboval bych se s vámi dohodnout na čtyřech pravidlech, bez kterých se neobejdeme.

2.1Dohoda první: Vyjdeme z komfortní zóny

Lidé za mnou občas přicházejí, popíšou mi své starosti a čekají, až je opravím. Čekají spásu zvenčí. Ale já nejsem mechanik, jsem kouč. Navíc hledání spásy v technikách stejně nefunguje, dokud nejdeme dovnitř a nenajdeme si své vlastní příčiny trémy a nenaučíme se s nimi pracovat.

K tomu je potřeba opustit komfortní zónu. Podívejte se na obrázek ledovce (obr. 1). Na povrchu vidíme jen kousek. Základna je ale hluboko pod hladinou. Teď se zkuste na svou trému podívat jako na špičku ledovce.

Tréma je někde nahoře, nad hladinou. Je to území, které už máte prozkoumané dost, a pořád se výsledek nedostavil. Tréma je totiž jen prázdné slovo, které zamaskovává něco, co je pod hladinou. U někoho to může být strach z autorit, u jiného strach z neznáma nebo nízká sebejistota. Když budeme řešit trému tím, že vás naučím jen správně dýchat, vyslovovat, stát, výsledkem bude jen zamaskovaná tréma, ale pořád tréma.

Cvičení

To je vaše první cvičení. Pojďme společně pod hladinu. Vybavte si pojem tréma. Co se pod ním u vás konkrétně skrývá? Čím jsou způsobené vaše obavy? Máte strach vždycky, když jdete před lidi, nebo jen v některých situacích? Ve kterých? Čím to je? Odpovědi si zapisujte, budeme z nich později čerpat.

Obr. 1 Abychom mohli hledat skutečné řešení, je potřeba jít pod hladinu ledovce

2.2Dohoda druhá: Neříkejte, co nechcete, ale co chcete

Abychom mohli dál společně pracovat, potřeboval bych, abyste se zamysleli nad tím, jaký by měl být výsledek. Když se chceme něčeho zbavit, často přemýšlíme jen o tom. Nemáme ale žádný cíl. Když nemáme cíl, byla by jen velká náhoda, kdybychom ho dosáhli.

Nepřemýšlejte už tedy o tom, jak vaše tréma vypadá. To víte dokonale. Přemýšlejte nad novým cílem. Co chcete místo trémy? Jak to bude vypadat, až to bude podle vašich představ? K tomu už můžeme hledat cesty.

Trému jste si totiž dlouho budovali. Stala se vaším vzorcem, který je v mysli hluboko vyrytý. Abychom mohli něco změnit, musíme začít tvořit nový vzorec, se kterým budeme spokojenější. Bude navíc chvíli trvat, než ho vytvoříme a do mysli vryjeme tak hluboko, jako ten starý.

2.3Dohoda třetí: Zaměřte se na sebe

Ponořit se do sebe, probrat se vlastními myšlenkami a hledat řešení v sobě, nebývá někdy jednoduché. Pravdy nebývají příjemné. Je ale nutné je najít, jinak bude výsledkem jen maskovaná tréma, ale nikdy se při prezentacích před lidmi nebudete cítit příjemně.

Často slyším: „TO ON za to může, on to ve mně vyvolává.“ On mě naštval. Tím připouštím, že má možnost manipulovat mým myšlením a mými emocemi. Skutečnost je jiná. TO JÁ jsem se naštval na něj a je potřeba, abych u sebe hledal důvody, proč mě to štve.

Slýchávám také: „TO ONO. To ta situace na trhu je složitá, proto se nám nedaří.“ Pak je ale možná lepší nepodnikat a zabalit to rovnou. Ano, situace na trhu může být složitá. Ale to neznamená, že nemůžeme využít svých silných stránek a uspět.

Nemá smysl se příliš zabývat tím, CO ON a CO ONO. Buď to můžeme změnit, nebo ne. Jediné co má smysl, je zabývat se tím, CO JÁ. Proč mám trému? Jak já se vidím? Jaký skutečně jsem?

Nabízím obrázek, který nám lépe ukáže, co sami sobě provádíme (obr. 2). Podívejte se na osu vpravo. To je naše myšlení. Jsou chvíle, kdy si připadáme na nule. Naprosto neschopní. Jindy se cítíme na stovce. Naprosto skvěle. Je to i smýšlení ostatních o nás. Někdy nás vidí na nule, jako naprosto neschopné. Jindy na stovce, naprosto dokonalé. Je důležité vědět, že je to jen naše myšlení. A je na nás, co si o sobě myslíme.

Zkuste si ale představit sami sebe mimo tuto osu. Tam totiž skutečně jste. Když budete dobře znát sami sebe, své silné a slabé stránky, už nebudete tolik skákat na ose z místa na místo. Nebudete ani tolik závislí na názorech druhých. Bude celkem jedno, jestli vás vidí na nule, jako naprosto neschopné. Jejich názor totiž nezmění nic na tom, kdo a jací skutečně jste.

Obr. 2 Osa vpravo jsou jen naše myšlenky, realita je mimo osu

2.4Dohoda čtvrtá: Budu s vámi pracovat koučovacím způsobem

Ukážu vám důvod, proč nemá smysl, abych vám dával rady. Nevím totiž, proč se právě u vás projevuje tréma. Byl bych jen dalším zdrojem informací, které vám nepomůžou, dokud se neprobereme vašimi myšlenkami. Budu vás proto provázet vašimi myšlenkami a vést vás k hlubšímu zamyšlení.

Podívejme se, proč je důležité, abyste poznali sami sebe. Nabízím velmi zjednodušeně na psychologii Carla Gustava Junga (obr. 3). Málokdy známe dobře sami sebe, své JÁ. Náš souhrn představ o tom, kým jsme, je plný omylů, které jsme si vytvořili my sami. Ve vědomí máme jen pár věcí. Nejsme schopni vědomě pojmout celou naši realitu. Ani teď nevnímáte vědomě vše, co je kolem vás.

Mnohem více nás ovlivňuje naše nevědomí. Do něj si často saháme pro reakce. V našem osobním nevědomí jsou obsahy, které jsme si během života posbírali. Jsou v něm naše vlastní vzorce, které jsme si vytvořili, abychom si zjednodušili život. Mezi ně patří i vzorce, podle kterých fungujeme, když máme vystupovat před lidmi.

Ovlivňuje nás i kolektivní nevědomí. Vzorce, které jsou typické pro všechny a vycházejí ze zkušeností celého lidstva. Tam se například dozvíme, že správný řečník má umět tohle, tohle a ještě tohle. Jenže kdo ta pravidla stanovil? A jsou opravdu obecně platná? Mezi nejlepší řečníky přece vždycky patřili ti, kteří se takovými pravidly neřídili, ale kteří dobře znali své JÁ, a uměli dobře využít své silné stránky.

Obr. 3 Fungování vědomí a nevědomí podle C. G. Junga

Dokud neznáme dobře sami sebe, jsme vždycky závislí na názorech ostatních. Jenže ty bývají často i protichůdné. Zkuste si představit jakoukoli situaci. A představte si, že byste se měli řídit radami všech. Zřejmě byste skončili v péči psychologa. Nejde to. Vždycky podle někoho budeme reagovat špatně.

Jediné, co můžeme udělat, abychom byli v pohodě, je dobře poznat sebe samotné a rozhodnout se správně podle sebe. Najednou nejsme závislí na názorech ostatních. Koneckonců, jaké mají oni právo nás soudit? Oni nežijí náš životní příběh.

3.Žijeme život v zajetí mýtů

Abychom se mohli při prezentacích cítit lépe, potřebujeme se zbavit mýtů, ve kterých žijeme. To, že se něco říká, a že to říká spousta lidí, ještě neznamená, že je to pravda. Spoustu pravd o prezentování nám dokonce říkají lidé, kteří o prezentování nic nevědí, nebo je za dobré řečníky nepovažujeme.

Už samotné přemýšlení o tom, kdo je dobrý řečník, je zbytečné. Známe kolem sebe spoustu řečníků, kteří plní všechno, co by se od nich podle těchto mýtů očekávalo. Ale vždycky bude velká část lidí, kteří je nebudou považovat za dobré řečníky. A vždycky bude velká část lidí, kteří neplní vůbec nic z toho, co by se od dobrého řečníka očekávalo. A většina lidí je označuje za výborné řečníky.

Kde tedy je ta pravda? Jakou hodnotu mají taková pravidla? Nebudeme tedy pracovat na tom, abyste se naučili plnit jakási pochybná pravidla. Budeme pracovat na tom, abyste se vy sami cítili při prezentacích dobře.

Dobrý řečník by měl umět…

Zkuste si teď napsat pravidla, kterými by se měl řídit dobrý řečník. Co všechno by měl zvládat? Podívejte se teď na obrázek 4. To jsou věci, které píšu pravidelně na tabuli, když se ptám účastníků tréninků, co by měl dobrý řečník zvládat.

Všechny tyhle věci jsou v lidech hluboce zakořeněné. Někdo je někdy řekl. Ale kdo? Jakou mají logiku? A opravdu je má umět každý? Ano, očekávám je od profesionálního mluvčího nebo moderátora. Ale potřebujete je nutně vy, když jdete prezentovat? Kdybych byl svázaný všemi těmito pravidly, určitě už se mi nepodaří to, co je na obrázku na konci. Usmívat se. A už vůbec ne být přirozený.

Znám spoustu lidí, kteří nikdy nestudovali normu spisovné výslovnosti a netrénují pravidelně artikulační cvičení. Přesto jsou dobří řečníci. Znám naopak spoustu lidí, kteří se naučili nějaká gesta a vypadají jako hlupáci. Znám řečníky, kteří nemají příjemný hlas, nevypadají jako ideály krásy, nemají charisma a občas se přeřeknou. Přesto jsou skvělí.

Obr. 4 Co má umět dobrý řečník podle účastníků mých tréninků

A kdo vymyslel, že musíte stát a nesmíte se pohnout? Kdo říká, že nesmíte mít trému? Kdo rozumný očekává, že umíte odpovědět úplně na vše? Není navíc tohle všechno dost v rozporu se snahou být přirozený?

Neříkám, že není fajn, když má někdo příjemný hlas a dobře vyslovuje. Ale o to přece nejde. O co vám jde, když posloucháte řeč, prezentaci? Chcete se něco dozvědět a chcete se cítit příjemně? Čili: Co se chce od vás? Předat informaci, vytvořit příjemné a bezpečné prostředí. Nic víc. Mimochodem na co se vás pak doma ptají? „Co jsi se dozvěděl?“ nebo „Jaké to bylo?“ Nepřemýšlejte už o hloupostech. Mám pro vás další cvičení. Zamyslete se spíš nad tím, čím to je, že se s vámi lidé cítí příjemně. A to jim dávejte i při prezentacích. Budete se lépe cítit vy i oni.

Cvičení

Zamyslete se: Proč se s vámi lidé cítí příjemně? Když vám dojdou nápady, zapátrejte v paměti: co vám kdy hezkého řekli? V jakých situacích vám řekli, že je jim s vámi fajn? Kdy vám to dali najevo? Odpovědi si zapisujte, při dalších cvičeních si usnadníte práci a budete jen přidávat další odpovědi.

Může se stát, že…

Na trénincích se lidí ptám, čeho se bojí. Podívejte se na obrázek 5 s nejčastějšími odpověďmi.

Obr. 5 Z čeho mají před prezentací strach účastníci mých tréninků

Máte to také tak? Pak se nedivím, že vás svazuje tréma. Pojďme se teď na jednotlivé situace podívat trochu realističtěji. Škrtněte si věci, které se dají odstranit dobrou přípravou. Škrtněte si věci, které se nikdy nestaly. Mark Twain na sebe kdysi prozradil: „V životě mě trápila spousta věcí, z nichž většina se nikdy nestala.“

Pořád se vám nechce škrtat? Dobře. Pojďme se tedy podívat, jak vyhazujeme věci, které nejsou na sto procent. Ptám se lidí, čeho se bojí. Jeden z nich mi odpoví: „Ztrapním se. A to se fakt stalo.“ Ptám se dál. „Opravdu jste se od začátku do konce ztrapňoval?“ A odpověď? „Ne, jednou jsem se přeřekl, bylo to hloupé, to se nesmí stávat.“ Podívejte se na obrázek 6:

Obr. 6 Kde na škále skutečně jste?

Obrázek znázorňuje škálu našich prezentačních dovedností. Kde na ní jste? Nevěřím, že neumíte nic. Jenže snaha dosáhnout dokonalosti nám stojí v cestě. Víme, že jí nikdy nedosáhneme. Přesto o ni usilujeme. Jakmile se nám pak něco nepovede tak, jak jsme chtěli, zahodíme všechno, čeho už jsme dosáhli, jako by to nebylo. Řekneme si: „Neumím nic.“ Naše snaha o dokonalost se tak vlastně stává brzdou v tom, abychom se jí mohli alespoň přibližovat, protože neustále začínáme od začátku.

Zkuste si tedy reálně zhodnotit, co už máte za sebou a co už zvládáte. Podařilo se vám překonat moment, kdy si máte stoupnout před lidi a už to zvládnete? Daří se vám připravovat prezentace čím dál lépe? Daří se vám předat myšlenky tak, jak jste chtěli? Skvělý výsledek. To ostatní můžou být naše další cíle. Můžeme na nich pracovat. Ale je zbytečné se srovnávat s lepšími a chtít dosáhnout jejich úrovně okamžitě. A je nefér tohle všechno zahazovat jen proto, že ještě nejsme dokonalí.

Cvičení

Naše prezentace si často představujeme jako velký balvan, který musíme odvalit. Když se to nepovede, selhali jsme. Jenže prezentace není velký balvan. Je to spousta malých kamínků, ze kterých dáváme dohromady výsledek. Zkuste si teď představit jeden kamínek. Umíte přijít před lidi sebejistě? Skvělé. První úkol je splněný. Umíte se teď na lidi usmát? Bezva, další úkol za námi. Umíte říct první větu tak, abyste byli spokojení a zněla příjemně? Skvělé, další úkol hotový. Když budeme takto krok za krokem stavět celou prezentaci, má to řadu výhod. Na konci umíme realisticky zhodnotit, kolik přesně se toho nepovedlo, co konkrétně to bylo a co s tím příště můžeme udělat. Navíc nebudeme mít pocit, že jsme selhali. A co víc, když se nám jedna věc nepovede, může za ní okamžitě následovat další úkol: Zůstanu v klidu a další větu řeknu tak, aby byla opět dobrá.

Pojďme se na obrázek s hrozbami podívat ještě jednou. Co se stane, když jste účastníkem prezentace a někdo se přeřekne? Myslíte si o něm, že je špatný, nebo vám to nevadí? Co když se stane, že selže technika, myslíte si o řečníkovi, že je špatný? Co když se mu něco nepovede, je špatný? Není. Nic takového si o něm nemyslíme. Proč by si to tedy měli myslet oni o vás? A pokud si to někdo z nich bude myslet, opravdu je to člověk, kvůli kterému se chcete stresovat?

Když se na obrázek podíváme, o čem svědčí? Myslíme na publikum, nebo na sebe? Ano, na sebe. Je to naše ego, které nás brzdí. Co se stane, když se ztrapníme? Co se stane, když na nás uvidí trému? Co se stane, když budeme mít okno? Vůbec nic. Jen my sami se bereme moc vážně a cítíme se jako naprosté nuly. Oni si to o nás nemyslí, my ano.

Když se na obrázek podíváte a vidíte, které strachy míváme, uznáte, že to je logicky nebezpečná situace. Jak vlastně můžeme publikum získat, když jsme v nebezpečí a bojujeme? Jak můžeme někoho nadchnout, když sami nejsme nadšení a cítíme se mizerně? Jak můžeme publikum získat, když je to náš nepřítel?

Situaci nám komplikuje ještě to, kolik času trávíme v minulosti a v budoucnosti (obr. 7). Myslíme hodně na to, co v minulosti bylo a plýtváme na to spoustu času i energie. „Proč jsme to tenkrát neudělali jinak.“ Nemohli jsme. Udělali jsme to tak, jak jsme nejlépe uměli. Víc nebylo tehdy v našich silách. Z minulosti si navíc vybíráme spíše to negativní a přeceňujeme to. Na to pozitivní, z čeho bychom navíc mohli čerpat, zapomínáme.

Díváme se také do budoucnosti. Řešíme, jestli se nám prezentace povede, jestli lidé neodejdou, jestli nás přijmou, jestli se nepřeřekneme, jestli se neztrapníme. Jenže my o budoucnosti nic nevíme, nemá smysl jí věnovat tolik energie. Stačí o rizicích vědět a věnovat se raději přítomnému okamžiku.

To teď se můžu dobře připravit. To teď si můžu připravit dobrou půdu pro to, aby to v budoucnu dopadlo dobře. A až budeme mít prezentaci, stačí už jen být opět v přítomném okamžiku a v té chvíli dělat vše pro to, aby to dopadlo dobře. Do TADY A TEĎ je potřeba investovat nejvíc energie.

Obr. 7 Jen málokdy jsme v momentě tady a teď, spoustu času trávíme v minulosti a budoucnosti

Můžou mě odsoudit…

To, čeho se často bojíme, je také možnost, že nás lidé odsoudí, nepřijmou. Jenže to se skutečně může stát. Zamyslete se ale nad tím, co reálně děláte. Máte zajímavé téma? Myslíte si, že je pro ostatní užitečné? Jdete sdílet informace, o nichž si myslíte, že někomu pomůžou? Pak tedy pomáháte, děláte něco, co je moc pěkné. Je to podobné, jako když dáváte dárek. Když vás takový člověk odsoudí, skutečně vám stojí za to, abyste mu věnovali energii? Nebylo by lepší věnovat se v publiku lidem, kteří se od vás chtějí něco dozvědět a dárek si rádi berou? Mimochodem, když děláte pro lidi něco dobrého, něco jim dáváte a oni vás nepřijmou, o kom to svědčí víc? O vás, nebo o nich?

Nejsem dost dobrý…

Je také dost možné, že v publiku skutečně může sedět někdo, kdo o našem tématu ví víc a považujeme ho za autoritu. Pokud má ale dostatečnou sebereflexi, ví, že také není dokonalý. Proto na vaši prezentaci přišel. Možná o svém tématu nevíte úplně všechno, ale určitě je něco, čím ostatní můžete obohatit. Neřešte tolik to, co nevíte. Ale dávejte, co víte. Máte zkušenosti, svůj úhel pohledu. I to samo o sobě je velmi užitečné.

Musím získat všechny…

Snaha zaujmout všechny a udržet jejich pozornost? Jak to chcete udělat? Co když je tam někdo, koho téma nebaví? Nebo je mu vedro, což vy ovlivnit nemůžete. Nebo je unavený. Nebo se před chvílí s někým pohádal. Nebo je prezentace v době, kdy jeho organismus a psychika nejsou příliš připravené sedět na prezentaci a vnímat. Jak můžete chtít zaujmout všechny? Zaujměte ty, kteří o to stojí, a těm se věnujte poctivě. Pak budou mít dobrý pocit oni i vy.

Musím být dokonalý…

Na naši snahu o dokonalost už jsme narazili. Ukázali jsme si, že místo aby nás rozvíjela, ve skutečnosti může být naší brzdou. Navíc, chce od nás někdo rozumný dokonalost? Ne, to my sami se o ni snažíme, přestože víme, že jí nedosáhneme. Vyčítáme si až příliš jakoukoli chybu. Přitom ostatním naše chyby zdaleka nevadí tolik, jako nám. Naopak, právě chyby jsou tím, co nás zlidšťuje a dává nám autenticitu, přirozenost. Zkuste se odteď řídit větou, kterou jsem kdysi slyšel: „Nejsem dokonalý, ale jsem dostatečný.“

Prezentace je něco jiného než běžná komunikace…

O prezentacích máme představu jako o něčem, co je jiné než běžná mezilidská komunikace. Je pravda, že před námi sedí několik lidí, někdy i desítky. Když mluvíme v rádiu do mikrofonu, poslouchají nás tisíce, miliony lidí. Je ale realita skutečně taková, že mluvíme k tolika lidem najednou? Reálnější je představa, že si povídáme s každým jednotlivcem zvlášť. Z rádia nás poslouchá konkrétní člověk. Na prezentaci nás poslouchá každý z nich. A každý z nich se chce něco dozvědět, nějak se cítit. V každém okamžiku si tedy povídáme s jedním konkrétním člověkem.

4.Jak funguje náš mozek

Když s lidmi trému řeším, trochu provokativně tvrdím, že tréma je jen naše rozhodnutí. Ale za chvilku uvidíte, že to tak svým způsobem je. Máme totiž volbu. Když to přijmete, bude se vám s jejími projevy lépe pracovat. Jak se vlastně u vás tréma projevuje?

Když se na to na trénincích ptám, odpovědi jsou vždy podobné: pocení, bušení srdce, nedostatek dechu, červenání, roztřesený hlas, slabost, napjaté svaly, výpadky paměti a mnoho dalších. Pojďme se teď podívat na to, jak pracuje náš mozek. Uvidíte, že tyto projevy jsou úplně normální reakcí na to, co prožíváme. Když máme strach, prožíváme jej všichni a není za co se stydět.

4.1Mozek plazů

Podíváme se na mozek trochu zjednodušeně. Nejstarší částí, na kterou se podíváme, je takzvaný mozek plazů. Umí výborně reagovat v situacích, kdy jsme v nebezpečí. Stokrát malému dítěti říkáte, ať nesahá na plotnu. Stejně to zkusí. Spálí se, ale neublíží si nijak moc. Ještě než si vůbec uvědomí, co se stalo, tato část mozku vyšle signál a ruka ucukne.

Jedeme v autě a proti nám se vyřítí jiné auto. Nějak okamžitě zareagujeme. Uděláme něco, cokoli, abychom se zachránili. Neřešíme racionálně, jestli to je správná reakce. Mozek nás jen chrání. Až pak si uvědomíme, co všechno se mohlo stát.

Mozek plazů je tedy úžasný zachránce, pokud nás má skutečně zachraňovat. Problém je ale v tom, že neumí rozlišit, co je reálné nebezpečí a co jako nebezpečí vnímáme my sami. Když se podíváte znovu na obrázek s tím, co nám při prezentacích hrozí, čeho se bojíme, je jasné, že to je pro nás nebezpečí.

Aby nás mozek plazů zachránil, spustí reakce, které umí. Jsou tři: boj, strnutí, útěk. Jenže my v té chvíli ve skutečnosti nemůžeme z prezentace utéct, nebo začít bojovat. Mozek proto volí náhradní varianty.

Jak se v naší řeči projevuje útěk? Začneme drmolit, mluvit rychle, prezentaci zkrátíme na minimum a řekneme jen to nejdůležitější. Očima těkáme a hledáme úniková místa. Útěk se nám projevuje i tělesně. Co potřebujete, abyste mohli opravdu běžet?

Naše svalstvo je v pohotovosti, srdce i dech začnou pracovat rychleji. Ale protože skutečně neběžíme, začneme dělat velké množství zbytečných pohybů. Poklepávat nohama, chodit po místnosti, přehnaně gestikulovat. Máme také přebytek dechu a je těžké prezentaci udýchat. Třese se nám hlas, protože nám nejde udržet klidný a rovnoměrný výdechový proud. Začneme se potit, třást, je nám nevolno.

Jak se projevuje strnutí? Asi tušíte. Jeho projevem je to typické okno, kterého se tolik bojíme. Stojíme strnule, připadáme si hloupě, nejde nám nic přirozeně, ani se usmát. A útok? Projevuje se třeba útočností, hlasitostí, agresivní výslovností, agresivní gestikulací. Podívejte se třeba na některé politiky. Ne všichni dokazují sílu. Někteří jen maskují trému.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zkroťte trému.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.