Ashlee Vance

ELON MUSK

Tesla, SpaceX a hledání fantastické budoucnosti

Copyright © 2015 by Ashlee Vance

All rights reserved.

Podle anglického originálu Elon Musk: Tesla, SpaceX, and the Quest for a Fantastic Future vydalo v edici Hvězdy nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2015. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Eva Nevrlá

Odpovědný redaktor Petr Koubský

Redakční spolupráce Vít Šebor, Tomáš Baránek

Grafická úprava Suet Yee Chong, David Dvořák

Sazba David Dvořák

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

Ekniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

Chyby a připomínky: melvil.cz/chyby

Recenze a pochvaly: melvil.cz/kniha-elon-musk, libisemi@melvil.cz

Diskutujte o knize s hashtagem #knihamusk

© Jan Melvil Publishing, 2015, 2024

ISBN 978-80-87270-77-6

Pro mámu a tátu. Díky za všechno.

1

ELONŮV SVĚT

„MYSLÍTE, ŽE JSEM ŠÍLENÝ?“

Tu otázku mi položil Elon Musk skoro na konci dlouhé večeře v jedné špičkové seafood restauraci v Silicon Valley. Do podniku jsem dorazil jako první a v klidu se usadil se sklenicí gintoniku. Věděl jsem, že Musk chodívá na schůzky pozdě. Po zhruba čtvrthodince se objevil, na sobě kostičkovanou košili, značkové džíny a kožené polobotky. Měří 185 centimetrů, ale zeptejte se kohokoliv, kdo ho zná, a potvrdí vám, že vypadá ještě mnohem vyšší. Má neobyčejně široká ramena a celkově statnou, bytelnou postavu. Očekávali byste, že své figury využije a do místnosti vkráčí se sebejistotou alfa samce. Opak je pravdou, působí téměř plaše. Při chůzi lehce klopí hlavu, a když dojde ke stolu, jen rychle pozdraví, podá mi ruku a pak zapadne do křesílka. Teprve po několika minutách se uvolní a začne vypadat v pohodě.

Na večeři mě pozval Musk, chtěl se mnou něco projednat, nebo spíš vyjednat. Před rokem a půl jsem ho informoval, že mám v plánu o něm napsat knihu. On mě informoval, že nemá v plánu se mnou spolupracovat. Odmítnutí mě mrzelo, ale o to urputněji jsem se vrhl do klasické reportérské práce. Mám-li tu knihu napsat bez něj, tak ať. Spousta lidí z Muskových firem Tesla Motors a SpaceX odešla a budou ochotni mluvit. Taky jsem znal řadu jeho přátel. Rozhovor stíhal rozhovor, plynul měsíc za měsícem, do práce na knize bylo zapojeno už asi dvě stě lidí, když se mi Musk ozval znovu. Zavolal mi domů a sdělil, že se situace může dál odvíjet jedním ze dvou způsobů: buď mi může život velice zkomplikovat, nebo mi s knihou přece jen bude pomáhat. Je ochoten spolupracovat, pokud si bude moci knihu před vydáním přečíst a doplnit poznámky pod čarou. Nechtěl do mého textu zasahovat, ale chtěl mít možnost upřesnit věci, které by se mu zdály fakticky nesprávné. Chápal jsem, kde se vzal jeho náhlý zájem. Musk chtěl mít možnost kontroly nad prezentací svého životního příběhu. Jako člověka s vědeckým způsobem myšlení by ho taky doháněl k šílenství pohled na nějakou faktickou chybu. A chyba vytištěná na stránce knihy by jeho duši sžírala navždy. Jeho pohledu jsem sice rozuměl, ale nemohl jsem mu dát knihu přečíst – z profesionálních, osobních i ryze praktických důvodů. Musk má svou verzi pravdy a ta se ne vždy shoduje s verzí pravdy, o které je přesvědčen zbytek světa. Navíc má sklony i na nejjednodušší otázky odpovídat košatě a složitě, takže vyhlídka na třicetistránkové poznámky pod čarou byla až příliš reálná. Nicméně jsme se dohodli, že se sejdeme na večeři, o všem si pohovoříme a uvidíme, jak dál.

Debata u večeře se nejprve točila kolem pracovníků pro styk s veřejností neboli PR. Musk je známý tím, že jich má velkou spotřebu, a firma Tesla právě sháněla nového komunikačního šéfa. „Kdo je nejlepší PR člověk na světě?“ zeptal se svým typicky muskovským způsobem. Pak jsme mluvili o našich společných známých, o Howardu Hughesovi a o továrně Tesla. Když přišel číšník objednat jídlo, Musk požádal, aby mu doporučil něco, co by vyhovovalo jeho nízkosacharidové dietě. Vybral si smaženého humra v sépiovém inkoustu. Chystal se k jídlu a my se stále nedostali k naší záležitosti. Místo toho se rozpovídal o věci, která mu nedá spát – totiž že spoluzakladatel a šéf Googlu Larry Page by docela dobře mohl vyrobit množství inteligentních robotů potenciálně schopných zničit lidstvo. „Tohle mi opravdu dělá starosti,“ řekl Musk. Neuklidňovalo ho ani to, že byli s Pagem blízcí přátelé a že ho považoval v zásadě za dobrého člověka, žádného zloducha. V tom právě podle něj spočíval problém. Page prý totiž díky své přátelské povaze předpokládá, že nás stroje budou vždycky poslouchat na slovo. „Já ale nejsem tak optimistický,“ pokračoval Musk, „mohl by nešťastnou náhodou vyrobit něco ďábelského.“ Přinesli nám jídlo a Musk ho snědl. Tedy spíš ho na několik obrovitých kousnutí rychle zlikvidoval. Ve snaze udržet ho v dobré náladě jsem mu podal ze svého talíře pořádný kus steaku. Povedlo se ... asi na devadesát vteřin. Maso. Raf. Konec.

Chvíli trvalo, než se mi podařilo Muska odvést od katastrofického scénáře umělé inteligence k našemu aktuálnímu tématu. Když jsme přešli ke knize, začal mě Musk oťukávat. Chtěl detailně znát důvody, které mě vedly k psaní knihy o něm, zvažoval mé úmysly. Konečně jsem se mohl chopit slova. Adrenalin ve spojení s ginem vykonal své a já spustil své pečlivě připravené sáhodlouhé kázání o všech možných důvodech, proč by mě Musk měl nechat proniknout hluboko do svého života, ale současně nemít nad textem žádnou kontrolu, kterou na oplátku žádal. Připomínal jsem přirozené limity rozsahu poznámek pod čarou, jeho fanatický smysl pro kontrolu i potenciální ztrátu své novinářské integrity. K mému neskonalému údivu mě Musk po pár minutách přerušil a prostě řekl „okay“. Jednou z věcí, kterých si Musk velmi považuje, je odhodlanost. Respektuje lidi, kteří se nevzdávají, i když byli jednou odmítnuti. O pomoc s knihou ho přede mnou žádaly desítky jiných novinářů. Já však byl jediný neúnavný otrava, který i přes Muskovo počáteční zamítnutí pokračoval. Zřejmě se mu to líbilo.

Večeře pokračovala dál v příjemném rozhovoru, s Muskem devastujícím nízkosacharidovou dietu. Objevil se číšník s dezertem – gigantickým výtvorem ze žluté cukrové vaty. Musk se do něj pustil, s chutí odtrhával kusy nadýchané sladké hmoty. Bylo ujednáno. Musk mi dovolil kontaktovat manažery ve svých firmách, své přátele i členy své rodiny. Jednou za měsíc se bude se mnou scházet na večeři, a to tak dlouho, dokud nebude kniha hotová. Bylo to poprvé, co nechal Musk nějakého novináře nahlédnout do vnitřního fungování svého světa. Dvě a půl hodiny uplynuly. Musk položil ruce na stůl a začal se zvedat. A tehdy se uprostřed pohybu zastavil a položil mi tu neuvěřitelnou otázku: „Myslíte, že jsem šílený?“ Absurdnost té situace mě na vteřinu zbavila slov. Všechny synapse v mozku se mi rozžhavily ve snaze zjistit, jestli to je nějaká hádanka či závěrečný úskok. Jaká je správná odpověď? Teprve po dlouhých hodinách, jež jsem s Muskem v budoucnu strávil, jsem přišel na to, že podobné otázky jsou určeny spíš jemu samému. Nic, co bych řekl, by nemělo nějaký zvláštní vliv. Musk se ještě naposledy zastavil a nahlas uvažoval, zda mi má věřit – pak mi pohlédl do očí, aby si svůj názor potvrdil. O vteřinu později jsme si už potřásli rukama a Musk odjel v červeném sedanu Tesla Model S.

JAKÁKOLIV STUDIE ELONA MUSKA musí začít v ústředí firmy SpaceX ve městě Hawthorne – předměstí Los Angeles nacházejícím se pár kilometrů od mezinárodního losangeleského letiště. Právě tam návštěvníci najdou dva obrovité plakáty Marsu visící na stěnách chodby vedoucí do Muskovy kanceláře. Na plakátu vlevo je Mars tak, jak vypadá dnes – nehostinná studená červená planeta. Plakát vpravo ukazuje Mars s obrovskými zelenými pevninami obklopenými oceány. Na planetě byla zvýšena teplota a celkově se transformovala tak, aby vyhovovala životu lidí. Musk má v plánu opravdu toto všechno uskutečnit. Za svůj životní cíl si stanovil učinit z lidstva vesmírné kolonizátory. „Chtěl bych jednou umírat s vědomím, že lidstvo má před sebou nadějnou budoucnost,“ řekl. „Pokud vyřešíme otázku udržitelné energie a vydáme se po cestě k multiplanetárnímu životu, pokud dokážeme fungovat jako soběstačná civilizace na jiné planetě – a tak se vypořádáme s nejhorším možným scénářem lidstva na Zemi, možným vyhynutím lidského druhu – pak,“ a tady na okamžik umlkl, „myslím, to bude opravdu dobré.“

Zní-li některé věci, které Musk říká nebo dělá, absurdně, je to proto, že na jednu stranu opravdu absurdní jsou. Například bezprostředně před výše popsaným „projevem“ mu jeho asistentka přinesla kornout se zmrzlinou, načež on zaujatě hovořil o záchraně lidstva, zatímco mu z dolního rtu ukapávala zmrzlina.

Zápal, s jakým se Musk vrhal do realizace nerealizovatelných věcí, mu v Silicon Valley vynesl pozici poloboha. Ostatní šéfové zavedených firem, například Page, o něm mluvili s posvátnou úctou v hlase. Začínající podnikatelé dychtili „být jako Elon“ přesně tak, jako se v minulých letech snažili napodobovat Steva Jobse. Jenže Silicon Valley funguje v poněkud deformované verzi reality a za hranicemi jeho sdílených fantazií bývá Musk považován za mnohem kontroverznější osobu. Je to ten chlap s elektrickými auty, solárními panely a falešnými nadějemi na prodej vesmírných raket. Kdepak Steve Jobs. Musk je sci-fi verzí P. T. Barnuma, který neuvěřitelně zbohatl na lidském strachu a sebeznechucení. Kupte si Teslu. Zapomeňte na chvíli na spoušť, kterou jsme na Zemi udělali.

Poměrně dlouho jsem byl stoupencem toho druhého tábora. Musk mě fascinoval jako snílek s dobrými úmysly – řádný člen technoutopistického klubu v Silicon Valley. V této skupině je směsice přívrženců Ayn Randové a technologických absolutistů, kteří svůj hyperlogický světonázor považují za Odpověď na všechno. Kdybychom jim stále nepřekáželi, vyřešili by všechny problémy lidstva. Jednoho dne, jistě již brzy, budeme umět nahrát své mozky do počítačů, dát si pauzu a nechat dokonalé algoritmy, aby se o vše postaraly. Některé z jejich myšlenek jsou inspirativní a jejich práce přinesla mnoho užitečného. Se svými klišé a schopností hodiny tlachat o ničem však bývají únavní. Ještě víc pak znepokojuje jejich základní idea, že člověk je ze své podstaty vadný a lidstvo představuje břemeno, se kterým bude potřeba v náležitý čas něco zásadního udělat. Když jsem někdy Muska zastihl na nějaké akci v Silicon Valley, bývaly jeho okázalé proslovy často jako vystřižené z technoutopistické čítanky. Nejvíce mě ale znepokojoval fakt, že Muskovy „svět zachraňující“ společnosti vůbec nevypadaly, že by se jim vedlo nějak dobře.

Jenže začátkem roku 2012 si i takoví cynikové jako já museli všimnout, co se kolem Muska děje. Jeho kdysi dlouze kritizovaným podnikům se dařilo v dosud nevídaných věcech. SpaceX doručila na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS) modul s nákladem a bezpečně jej dopravila zpátky na Zem. Firma Tesla Motors vyrobila Model S, elegantní sedan výhradně na elektřinu, který celému automobilovému odvětví vyrazil dech – a manažeři v Detroitu rychle vystřízlivěli. Tyto dva počiny povznesly Muska mezi elitní skupinu obchodních titánů. Jen Steve Jobs si mohl nárokovat podobný úspěch ve dvou zcela odlišných odvětvích, když kdysi v tomtéž roce uvedl na trh nový počítač Apple a současně filmový trhák studia Pixar. Ale Musk nezůstal jen u toho. Byl i předsedou správní rady a největším akcionářem SolarCity, prudce rostoucí společnosti v segmentu solární energie, která se právě chystala vstoupit na burzu. Muskovi se nějakým záhadným způsobem podařilo realizovat největší technologický pokrok za poslední desetiletí, a to zároveň v kosmickém, automobilovém i energetickém odvětví.

Právě v roce 2012 jsem se rozhodl sám zjistit, co je ten Musk vlastně zač, a napsat o něm velkou reportáž pro Bloomberg Businessweek. V této etapě Muskova života měla vše kolem něj na starost jeho asistentka a loajální spolupracovnice Mary Beth Brownová. Ta mě pozvala na návštěvu jeho království, o němž jsem pak v reportáži mluvil jako o Musk Landu.

Každý, kdo přijede do Musk Landu poprvé, nechápavě kroutí hlavou. Podle instrukcí zaparkujete v Hawthorne na Rocket Road č. 1, kde má společnost SpaceX své ústředí. Těžko si představit, že by v Hawthorne mohla sídlit nějaká progresivní firma. Je to pochmurná část okresu Los Angeles. Mezi rozlehlými průmyslovými areály vypadajícími, jako by je postavilo architektonické Hnutí za nudné krabice, se tísní skupiny nevábných domů, nevábných obchodů a nevábných restaurací. Opravdu Elon Musk zasadil svoji firmu doprostřed takového dreku? Pak ale uvidíte obdélníkovou stavbu zabírající plochu pěti hektarů, celou ostentativně bílou ve znamení „Jednota těla, duše a mysli“, a začne vám to dávat smysl. Tohle je hlavní budova SpaceX.

Stačí projít vchodem budovy SpaceX a pochopíte velikost toho, co Elon Musk dokázal. Uprostřed Los Angeles vybudoval kompletní továrnu na výrobu kosmických raket. A v téhle továrně se nevyrábí vždy jen jedna raketa. Ne. Staví se tu mnoho raket, celý konstrukční a výrobní proces probíhá od začátku do konce zde. Továrnu tvořil obrovský společný pracovní prostor. V zadní části haly byly velké zásobovací rampy, kam se navážely stohy kovových dílců, jež pak putovaly k svařovacím strojům dvě patra vysokým. Po jedné straně sídlili technici v bílých pláštích vyrábějící motherboardy, rádiové přístroje a další elektroniku. Další pracovníci byli ve speciálních skleněných vzduchotěsných kabinách, kde vyráběli moduly, které rakety ponesou na Mezinárodní vesmírnou stanici. Potetovaní muži se šátky na hlavách si pouštěli na plné pecky cosi od Van Halen a natahovali elektrické kabely kolem raketových motorů. V řadě za sebou ležela zkompletovaná těla raket, připravená k naložení na tahače. Další rakety v jiné části haly čekaly na nátěr bílou barvou. Bylo těžké přehlédnout celou halu naráz. Kolem nejrůznějších bizarních strojů vířily stovky lidí v neustálém pohybu.

Toto je pouze budova Musk Landu číslo jedna. SpaceX koupil i několik dalších; šlo o bývalé objekty továrny Boeing, kde se vyráběly trupy letounů 747. Jedna z nich má obloukovitou střechu a vypadá jako letecký hangár. Dnes tu je výzkumné, vývojové a konstrukční středisko firmy Tesla Motors. Tady vznikl návrh sedanu Model S i jeho následovníka, SUV s názvem Model X. Na parkovišti vedle střediska zřídila Tesla Motors jednu ze svých dobíjecích stanic, kde si mohou losangeleští řidiči zdarma nabít baterii svého vozu. Stanici najdete snadno, protože u ní Musk nechal nainstalovat monumentální bíločervený obelisk s logem Tesla Motors tyčící se uprostřed dekorativního bazénku.

V konstrukčním středisku se konalo mé první interview s Muskem. Tehdy jsem začal mít představu o způsobu jeho vyjadřování a fungování vůbec. Je sebejistý, ale ne vždy se mu to daří dát najevo. Na začátku spíš máte dojem, že je nesmělý a cítí se nesvůj. V jeho řeči se ještě stále trochu projevuje jihoafrický přízvuk, ale tento půvabný prvek nestačí k vyvážení přerývavého stylu jeho mluvy. Jako mnoho techniků či fyziků se ve snaze o co nejpřesnější formulace zasekává v řeči. Často zabředne do nějakého exotického vědeckého tématu, aniž by poskytl nápovědu nebo jednodušší vysvětlení. Musk očekává, že s ním udržíte krok. Rozhovor s ním však není nepříjemný, naopak. Při řeči vtipkuje a umí být opravdu okouzlující. Při každém setkání s ním však cítíte, že sleduje nějaký záměr, není v tom nezávazná lehkost. (Trvalo to ale nejméně dalších třicet hodin rozhovorů, než se Musk skutečně uvolnil a nechal mě poznat odlišnou, hlubší úroveň své mentality a osobnosti.)

Většina prominentních CEO má kolem sebe pořád spoustu poskoků. Musk se po Musk Landu zpravidla pohybuje sám. A tohle už není chlapík, který rozpačitě vstupuje do restaurace. Tady z jeho chůze vyzařuje autorita, je jasné, že to zde řídí. Vykládali jsme si, zatímco jsme procházeli přes hlavní halu konstrukčního střediska. Musk prohlížel prototypy dílů a vozidel. Na každém pracovišti se k Muskovi nahrnuli zaměstnanci a chrlili ze sebe informace. Soustředěně naslouchal, v duchu je vyhodnocoval, a když byl spokojený, pokývl hlavou na souhlas. Lidi se vrátili zpátky k práci a Musk se přesunul na další informační zastávku. Přišel za ním šéfdesignér Tesly Franz von Holzhausen a chtěl znát Muskův názor na nové pneumatiky a disky, které přišly pro Model S, a něco ohledně uspořádání sedadel v Modelu X. Hovořili a pak zašli do zasedačky, kde prodejci špičkového grafického softwaru připravili pro Muska prezentaci. Chtěli mu předvést novou 3D renderovací technologii, se kterou by mohli v Tesle vyladit lakovaný povrch virtuálního Modelu S a ve velkém detailu například vidět, jak si na karoserii auta pohrávají stíny a světla ulice. Inženýři Tesly o ten software moc stáli, ale potřebovali Muskův souhlas. Prodejci se snažili Muska přesvědčit o přínosech svého produktu, když jejich litanie přehlušil zvuk vrtaček a obřích průmyslových ventilátorů. Musk, oblečený v džínách, černém triku a kožených polobotkách, což je jeho pracovní uniforma, si musel na demonstraci nasadit 3D brýle a vypadal, že to na něj neudělalo dojem. Řekl, že o tom bude přemýšlet, a bez prodlení se vydal za zdrojem toho hlasitého zvuku – do dílny v zadní části haly, kde inženýři Tesly chystali lešení pro deset metrů vysoké dekorativní sloupy, které měly stát u dobíjecích stanic. „Tenhle vypadá, že přežije hurikán stupně pět. Udělejte to trochu štíhlejší.“ Nakonec jsme s Muskem naskočili do jeho auta – černého Modelu S – a odfrčeli zpátky k hlavní budově SpaceX. „Mám dojem, že se dneska chytří lidi hrnou hlavně do věcí kolem internetu, financí nebo práva,“ uvažoval cestou Musk. „Pak se není co divit, že za poslední dobu vidíme tak málo inovací.“

MUSK LAND BYL SKUTEČNÉ ZJEVENÍ. Do Silicon Valley jsem přišel v roce 2000 a nakonec jsem se usadil ve čtvrti Tenderloin v San Francisku. Je to jedna z těch částí města, kterým byste se podle doporučení místních měli rozhodně vyhnout. Bez problémů tu narazíte na chlapa, co si mezi zaparkovanými auty stahuje kalhoty, aby si ulevil, jiný týpek bude nepříčetně mlátit hlavou do stěny autobusové zastávky. V zastrčených barech poblíž místních striptýzových klubů najíždějí transvestiti na zvědavé byznysmeny a opilci mají ve zvyku v neděli po ránu usnout na lavičce a nelámat si hlavu s kontrolou svých střev. Je to drsná a zemitá čtvrť, a jak se ukázalo, výborně se tady sledoval zánik internetové bubliny.

Honba za ziskem provází celou historii San Franciska. Městem se stalo díky zlaté horečce a ani katastrofální zemětřesení jeho ekonomickou lačnost nadlouho nezpomalilo. Nenechte se oklamat atmosférou hippies. Rytmus tohoto místa je dán střídáním ekonomické prosperity a krize. A v roce 2000 zachvátil San Francisko boom všech boomů, honba za ziskem dosáhla vrcholu. Byla to báječná doba, prožívat spolu se všemi obyvateli města jejich sen o rychlém zbohatnutí. Internetové šílenství. Pulzy energie z tohoto všeobecně sdíleného přeludu byly přímo hmatatelné, neustálý šum vibroval celým městem. A já byl přímo v centru té nejzvrhlejší části San Franciska a pozoroval, jak vysoko a nízko se lidé jsou schopni dostat, když propadnou mamonu.

Příběhy o bláznivých podnikatelských projektech z té doby jistě dobře znáte. Kdo chtěl založit prosperující společnost, nemusel už vyrábět něco, co by ostatní lidé chtěli kupovat. Stačilo mít nápad na cokoliv spojeného s internetem, vyhlásit ho do světa a už tu byli dychtiví investoři, kteří váš experiment zafinancovali. Cílem bylo získat co nejvíc peněz za co nejkratší dobu, protože každý věděl, nebo alespoň podvědomě tušil, že realita na sebe nenechá dlouho čekat.

Osazenstvo Silicon Valley bralo frázi „pracuj tak usilovně, jako si hraješ“ doslova. Od dvacetiletých, třicetiletých i čtyřicetiletých se očekávalo, že budou v práci i v noci. Kanceláře se proměnily v dočasné domovy a osobní hygiena byla zavržena. Je to zvláštní, ale dokázat, aby Nic vypadalo jako Něco, vyžadovalo spoustu práce. Když konečně přišel čas na relax, nabízela se spousta možností pro totální úlety. Nové „hot“ firmy a velké mediální domy se předháněly, kdo uspořádá ještě bláznivější párty. Tradiční společnosti se pokoušely nezůstat pozadu, pravidelně si pronajímaly koncertní prostory a objednávaly tanečnice, akrobaty, občerstvení, drinky a populární kapelu Barenaked Ladies. Mladí inženýři se sem hrnuli, aby si dali zadarmo Jacka Danielse s kolou, a pak si na záchodě sjeli lajnu kokainu. Urvat peníze a starat se jen o sebe, jedině o tyhle věci tenkrát šlo.

Zatímco dobré časy byly zachyceny a popsány velice podrobně, o následných špatných časech se moc nemluví. Není se co divit, je příjemnější vzpomínat na bláznivé výstřednosti než na spoušť, která po nich zbyla.

Pro zachování objektivity tedy musím napsat, že po náhlém krachu internetového boomu se San Francisco a Silicon Valley propadly do hluboké deprese. Nekonečné večírky skončily. Ulicemi Tenderloinu se už v šest ráno neprocházely prostitutky, které by dojíždějícím do práce nabízely „ranní lásku“. („Tak pojď, zlato! Je to lepší než kafe!“) Místo Barenaked Ladies vám na obchodních akcích občas zahrál nějaký místní revival band připomínající Neila Diamonda, zadarmo jste dostali akorát tričko a trapný pocit.

Celý průmysl špičkových technologií neměl představu, co se sebou udělat. Rizikoví investoři, kteří naletěli během internetové bubliny, ze sebe nechtěli dělat ještě větší pitomce, a tak úplně přestali investovat do nových podniků. Velké podnikatelské myšlenky nahradily naprosto nicotné nápady. Jako by Silicon Valley nastoupilo hromadně na odvykačku. Zní to melodramaticky, ale je to tak. Milion chytrých hlav uvěřilo, že vynalézá budoucnost. A pak – bum! Bublina splaskla. Najednou začalo být moderní hrát na jistotu.

Důkaz inovační malátnosti najdeme ve společnostech a myšlenkách, jež během toho období vznikaly. Jistě, objevil se Google a kolem roku 2002 začal pořádně prosperovat – ale to byla zcela mimořádná výjimka. Mezi Googlem a iPhonem, který v roce 2007 uvedl Apple, zela propast plná neúspěšných podniků. A tehdejší nové projekty, Facebook nebo Twitter, už ani vzdáleně nepřipomínaly své předchůdce – Hewlett-Packard, Intel, Sun Microsystems, kteří vyráběli fyzické produkty a zaměstnávali desetitisíce lidí. V následujících letech se cíl změnil. Už nešlo o to, brát na sebe riziko, vytvářet nová odvětví a realizovat velké myšlenky, ale vydělat peníze snadnějším způsobem. Bavit spotřebitele a co nejvíce využívat jednoduché aplikace a reklamy. „Nejlepší mozky mé generace vymýšlejí, jak lidi přimět, aby klikali na reklamy,“ posteskl si mi tehdy Jeff Hammerbacher, jeden z prvních vývojářů Facebooku. „Je to na prd.“ Silicon Valley začalo vypadat spíš jako Hollywood. A spotřebitelé, kterým byly jeho služby určeny, se obrátili do sebe a začali být posedlí svým virtuálním životem.

Jedním z prvních, kteří upozornili, že by stagnace inovací mohla signalizovat mnohem větší problém, byl Jonathan Huebner, fyzik pracující pro Pentagon v Naval Air Warfare Center v kalifornském China Lake. Huebner vypadá jako televizní ztvárnění obchodníka se zbraněmi. Je středního věku, štíhlý, holohlavý, nejraději chodí v maskovacích khaki kalhotách, hnědé košili a plátěné khaki vestě. Již od roku 1985 navrhuje zbraňové systémy, takže má přístup k těm nejmodernějším technologiím kolem materiálů, energetiky a softwaru. Po internetovém boomu začal být alergický na neslané-nemastné inovace, které se mu dostávaly na stůl. V roce 2005 zveřejnil Huebner článek „A Possible Declining Trend in Worldwide Innovation“ (Možný klesající trend v celosvětových inovacích), který byl svědectvím o neblahé situaci Silicon Valley, nebo přinejmenším důrazným varováním.

K popisu tehdejšího stavu inovací použil Huebner metafory stromu. Člověk už vyšplhal po hlavním kmeni a přelezl nejsilnější větve, tedy využil ty skutečně převratné myšlenky, které změnily svět – kolo, elektřinu, letadlo, telefon nebo tranzistor. Teď balancujeme na kraji tenčích větví v koruně stromu a zpravidla jen vylepšujeme minulé vynálezy. Ve svém článku Huebner tento fakt dokládá – ukazuje postupný statistický pokles zásadních, takzvaných život měnících inovací. „Domnívám se, že pravděpodobnost, že objevíme další z kategorie stovky nejzásadnějších vynálezů lidstva, se stále snižuje,“ řekl mi Huebner v jednom rozhovoru. „Inovace patří mezi vyčerpatelné zdroje.“

Huebner předpověděl, že lidem bude trvat zhruba pět let, než pochopí plný dosah jeho úvah, a tato prognóza se vyplnila téměř přesně. Kolem roku 2010 začal Peter Thiel, spoluzakladatel PayPalu a jeden z prvních investorů do Facebooku, propagovat myšlenku, že technologické odvětví lidi zklamalo. Výrok „Chtěli jsme létající auta, místo toho jsme dostali 140 znaků“ se stal sloganem jeho investiční společnosti Founder Fund. V eseji „What Happened to the Future“ (Co se stalo budoucnosti) Thiel se svými kolegy popisuje, jak Twitter s jeho 140znakovými zprávami a podobné „vynálezy“ veřejnost zklamaly. Tvrdil, že science fiction, která kdysi budoucnost oslavovala, se ukázala jako naprostá antiutopie, protože lidé už na možnost, že by technologie mohla změnit svět, nepohlížejí s optimismem

Než jsem poprvé navštívil Musk Land, pod podobné názory bych se bez rozmyšlení podepsal. Vzhledem k tomu, že Musk nějak razantně své plány a aktivity neprezentoval, jen málo lidí zvenčí se do jeho továren dostalo, málokdo viděl jeho výzkumná a vývojová centra či prototypové dílny. Málokdo zaznamenal rozsah jeho činnosti na vlastní oči. Najednou tu byl člověk, který využil étos Silicon Valley, jak postupovat rychle a bez byrokratické hierarchie, k vylepšení velkých fantastických strojů a který usiluje o potenciálně převratné, dlouho očekávané inovace.

Podle všeho měl Musk také upadnout do té všeobecné malátnosti. V roce 1995 naskočil na vlnu internetové mánie, když jako čerstvý absolvent založil firmu s názvem Zip2 – primitivního křížence Google Maps a spotřebitelského průvodce Yelp. Tento první podnikatelský počin se stal velkým hitem. V roce 1999 koupila Zip2 společnost Compaq za 307 milionů dolarů. Musk osobně z prodeje získal asi 22 milionů a skoro kompletně je použil na další investici – do startupu, který se později přeměnil v PayPal. Když v roce 2002 koupila PayPal společnost eBay za 1,5 miliardy dolarů, Musk jakožto největší akcionář PayPalu získal fantastické bohatství.

Ale místo aby se potloukal po Silicon Valley a propadl stejné letargii jako ostatní, Musk se sbalil a odjel do Los Angeles. Obecně vžitý názor tou dobou velel klidně se nadechnout a počkat na další velkou věc, která bezpochyby přijde. Musk se odmítl touto logikou řídit a vrazil sto milionů dolarů do SpaceX, sedmdesát milionů do Tesly a deset milionů do SolarCity. Jenže zpočátku to byly doslova mašiny na polykání peněz. Těžko si mohl vymyslet rychlejší způsob, jak se svého pohádkového bohatství zbavit: jediný vlastník ultrarizikových firem, tím rizikovějších, že šlo o supersložité hmotné produkty, navíc vyvíjené a vyráběné ve dvou nejdražších místech světa, v Los Angeles a Silicon Valley. Kdekoliv to bylo možné, vyráběly Muskovy firmy věci od základu nově a pokoušely se přehodnotit většinu zavedených konceptů – v kosmickém, automobilovém i solárním průmyslu.

Se SpaceX Musk bojuje proti gigantům amerického vojenskoprůmyslového komplexu, včetně takových společností jako Lockheed Martin nebo Boeing. Bojuje i proti celým zemím – zejména Rusku a Číně. SpaceX si ve svém oboru získal pověst nízkonákladového dodavatele. Ale to by samo o sobě k vítězství nestačilo. Kdo chce uspět v leteckém a kosmickém průmyslu, musí se umět vypořádat se změtí politiky, známostí a protekcionismu – praktikami podrývajícími samotné základy kapitalismu. S podobnými problémy se potýkal Steve Jobs, když přišel na trh s iPody a iTunes, a postavil se tím proti nahrávacímu průmyslu. Jenže nabručení luddité v hudebním průmyslu byli selanka v porovnání s nepřáteli, kterým čelí Musk. Ti se živí výrobou zbraní a ovládáním států. SpaceX testuje opakovaně použitelné rakety, které dokážou vynést náklad do vesmíru a pak se vrátit na Zem přímo na odpalovací místo. Podaří-li se firmě tuto technologii dotáhnout do praktické použitelnosti, zasadí všem svým konkurentům zničující ránu. Téměř určitě vytlačí z raketového průmyslu některé zavedené hráče a ze Spojených států se stane světový lídr v nákladní i osobní dopravě do kosmu. Tato hrozba, myslí si Musk, mu přinesla spoustu urputných nepřátel. „Seznam lidí, kterým by nevadilo, kdybych zmizel ze světa, stále roste,“ řekl. „Moje rodina se bojí, že mě nechají zavraždit Rusové.“

S Tesla Motors se Musk pokusil zásadně změnit způsob výroby a prodeje aut a současně vybudovat celosvětovou distribuční síť „paliva“. Namísto hybridních elektromobilů, které jsou v Muskově žargonu „suboptimálním kompromisem“, se snaží Tesla vyrábět čistě elektrická auta, která budou spotřebitelským hitem a zároveň budou posunovat technologické hranice. Tesla svá auta neprodává prostřednictvím dealerů. Prodávají se na webu a v luxusních obchodech, podobných těm, jež provozuje například Apple, umístěných ve vybraných obchodních centrech. Tesla také nemá v plánu extrémně vydělávat na servisu svých vozidel. Elektromobily nepotřebují výměny oleje a další údržbu běžnou u tradičních vozů. Je to právě model přímého prodeje, co obchodníky s auty nejvíce dráždí. Byli zvyklí se svými zákazníky smlouvat a generovat zisky z přemrštěných cen za servis. Dobíjecí stanice Tesly dnes najdete na všech hlavních tazích v USA, Evropě i v Asii. Za dvacet minut napumpují do auta „šťávu“ na stovky kilometrů. Tyto takzvané superchargery jsou napájeny solárními panely a majitelé Tesel nemusejí za použití nic platit. Zatímco většina americké infrastruktury upadá, Musk buduje futuristický komplexní dopravní systém, který možná Spojeným státům umožní předstihnout zbytek světa. Muskova vize a v poslední době i její realizace kombinuje to nejlepší z Henryho Forda a Johna D. Rockefellera.

Firma SolarCity, do níž Musk investoval, je největší na světě v oblasti financování a instalace solárních panelů pro spotřebitele i podniky. Musk pomohl přivést ideu SolarCity na svět a působí jako předseda správní rady. Společnost řídí jeho bratranci Lyndon a Peter Riveové. SolarCity se podařilo docílit nižších cen za energii, než má většina energetických společností a vlastně se sama stala významným energetickým dodavatelem. V době, kdy docházelo s alarmující pravidelností ke krachům různých „clean-tech“ podniků, vybudoval Musk dvě z nejúspěšnějších společností na poli čisté energie na světě. Impérium továren, desetitisíců zaměstnanců a průmyslové moci má dnes silnou pozici vůči zavedeným hráčům a z Muska učinilo jednoho z nejbohatších mužů planety, s majetkem kolem deseti miliard dolarů.

Po návštěvě Musk Landu se mi začalo vyjasňovat, jak tohle všechno Musk dokázal. Jeho vize „dopravit člověka na Mars“ možná někomu připadne přehnaná, bláznivá, ale Muskovi poskytla jedinečnou výzvu pro všechny jeho podniky. Je to konečný cíl, který vytváří sjednocující princip nad vším, co dělá. Zaměstnanci všech tří společností si jsou tohoto principu vědomi a vědí také, že se snaží den co den dosáhnout nedosažitelného. Když Musk stanoví nerealistické cíle, když lidem nadává a dře z nich kůži, bere se to – do jisté míry – jako součást projektu Mars. Někteří zaměstnanci ho za to zbožňují. Jiní ho kvůli tomu nesnášejí, ale z čirého respektu k jeho osobě a jeho poslání také zachovávají loajalitu. Musk má něco, co mnoho podnikatelů v Silicon Valley postrádá – smysluplný pohled na svět. Je to génius posedlý největším cílem, který si kdy kdo vymyslel. Není ani tak podnikatel honící se za větším bohatstvím jako spíš generál ženoucí své šiky za vítězstvím. Zatímco Mark Zuckerberg vám chce pomáhat sdílet s přáteli fotky vašich dětí, Musk chce... hmm... zachránit lidskou rasu před sebezničením nebo vyhynutím.

Způsob života, který si Musk zavedl, aby všechny své aktivity zvládl, vypadá až neskutečně. Typický týden začíná ve svém domě v Bel Air. V pondělí pracuje celý den ve SpaceX. V úterý začne ve SpaceX, pak sedne do svého tryskáče a letí do Silicon Valley. Dva dny stráví v Tesle, která má kanceláře v Palo Altu a továrnu ve Fremontu. V severní Kalifornii nemá dům, a tak přespává v luxusním hotelu Rosewood nebo u některých ze svých přátel. Když chce být u přátel, Muskova asistentka pošle stručný mail s otázkou: „Pokoj pro jednoho?“ Odpoví-li přátelé „ano“, Musk pozdě večer zazvoní u jejich dveří. Většinou spí v ložnici pro hosty, ale někdy prý odpadne přímo na gauči v obýváku, když se předtím trochu odreagoval nějakou videohrou. Ve čtvrtek je zpátky v Los Angeles a SpaceX. S bývalou manželkou Justine má ve střídavé péči pět malých kluků (dvojčata a trojčata) – má je na starosti čtyři dny v týdnu. Každý rok si vyhodnocuje množství času stráveného týdně v letadle – pomáhá mu to získat představu, zda se mu věci nevymykají z rukou. Na mou otázku, jak dokáže tak náročný časový rozvrh přežít, Musk odpověděl: „Měl jsem těžké dětství. To mi teď asi pomáhá.“

Během jedné páteční návštěvy Musk Landu musel Musk náš rozhovor vtěsnat před odjezd na rodinné kempování v národním parku Crater Lake v Oregonu. Bylo už skoro osm večer, když Musk naložil své kluky a jejich chůvy do svého soukromého letadla. Plán měl takový, že v místě příletu budou čekat řidiči, kteří je dovezou za jeho kamarády v kempu. Ti už za černočerné tmy pomohou Muskovu klanu vybalit a utábořit se. Přes víkend se bude chodit na výlety. Pak odpočinek skončí. V neděli odpoledne Musk s chlapci odletí zpátky do Los Angeles. Pak už sám letí na večer do New Yorku. Přespat a v pondělí rovnou do ranních talk show. Schůzky, e-maily. Spánek. V úterý ráno let zpátky do Los Angeles. Práce ve SpaceX. V úterý odpoledne let do San José a návštěva továrny Tesla Motors. Ještě téhož večera let do Washingtonu na schůzku s prezidentem Obamou. Ve středu večer let zpátky do Los Angeles. Pár dnů práce ve SpaceX. Pak víkendová konference pořádaná prezidentem Googlu Erikem Schmidtem v Yellowstonu. V té době se Musk právě rozešel se svou druhou manželkou Talulah Rileyovou a pokoušel se vykalkulovat, zda do toho všeho může včlenit také osobní život. „Myslím, že doba, kterou věnuji podnikům a dětem, je v pořádku,“ soudil Musk. „Ale chtěl bych věnovat víc času osobním vztahům. Potřebuji si najít přítelkyni. Proto potřebuji někde vydolovat trochu času navíc. Myslel jsem tak dalších pět až deset hodin – kolik času vyžaduje žena za týden, co myslíte? Snad deset hodin? Je to určité minimum? Nevím.“

Musk si jen zřídka najde čas na relaxaci. Ale když už k tomu dojde, jsou to akce stejně dramatické jako zbytek jeho života. Na své třicátiny si Musk pronajal hrad v Anglii pro asi dvacet lidí. Od dvou do šesti ráno hráli variaci schovávané zvanou sardinky, kdy se jeden člověk schová a všichni ostatní ho potmě hledají. Jindy Musk vyrazil s bratrem a bratrancem do Paříže. O půlnoci se vzbudili a rozhodli se projet po městě na kolech. Jezdili až do šesti do rána. Celý den spali a pak večer nasedli na Orient Express. A zase vzhůru celou noc. V přepychovém vlaku vystupovala avantgardní skupina Lucent Dossier Experience, která kromě akrobatických kousků četla cestujícím z dlaní budoucnost. Když příštího dne vlak dorazil do Benátek, Musk s ostatními povečeřel a pak se až do devíti do rána potloukali po terase hotelu s vyhlídkou na Canal Grande. Musk taky miluje kostýmové party – na jedné se objevil v převleku za rytíře a pak se pustil s deštníkem do souboje s liliputánem v kostýmu Darth Vadera.

Na jednu z posledních narozeninových oslav pozval Musk padesát lidí na hrad (tedy nejlepší dostupnou americkou napodobeninu hradu) v Tarrytownu ve státě New York. Party se konala ve stylu japonského steampunku – směsice korzetů, kůže a motivů uctívání strojů – a účast na ní by byla snem každého milovníka sci-fi. Musk byl převlečen za samuraje. Součástí oslavy bylo představení Mikáda, viktoriánské komické opery od A. Gilberta a W. S. Sullivana odehrávající se v Japonsku. Konalo se v malém divadle v centru městečka. „Nejsem si jistá, jestli to Američani pochopí,“ vyjádřila své pochyby Talulah Rileyová, britská herečka, se kterou se Musk znovu oženil poté, co jeho plán ‚deset-hodin-vztahu-týdně‘ selhal. Co následovalo, se však Američanům i všem ostatním líbilo. Když se oslava přesunula zpátky na hrad, Musk si zavázal oči páskou, zavedli ho ke zdi a strčili mu do každé ruky a také mezi nohy nafukovací balonky. Pak nastoupil vrhač nožů. „Znal jsem ho, ale stejně jsem se bál, aby zrovna neměl špatný den,“ vyprávěl Musk. „Ale co, pomyslel jsem si pak, může mě trefit maximálně do jedné gonády, ne do obou.“ Přihlížející byli šokovaní, měli o Muska strach. „Bylo to bizarní,“ vzpomíná Bill Lee, investor technologických start-upů a jeden z Muskových dobrých přátel. „Ale Elon věří v sílu přírodních věd.“ V dalším průběhu večera se objevil špičkový zápasník sumo spolu s několika svými krajany. Na nádvoří se postavil ring a Musk nastoupil proti šampionovi. „Vážil sto šedesát kilo a nebyla to kila tuku, ale svalů,“ řekl Musk. „Zaplavil mě adrenalin a podařilo se mi toho chlapa vytlačit za okraj vyznačeného zápasiště. Nechal mě první kolo vyhrát a pak mi dal nářez. Mám pocit, že mám ještě pořád zpřelámaná záda.“

Talulah Rileyová dovedla plánování těchto akcí k dokonalosti. S Muskem se seznámili v roce 2008, kdy jeho společnosti prožívaly kolaps. Viděla, jak přišel o celé jmění, jak se mu média vysmívala. Věděla, že v něm osten těchto časů přetrvává a spolu s dalšími traumaty jeho života – tragickou ztrátou maličkého syna a brutální výchovou v Jižní Africe – ho psychicky ničí. Rileyová dělala všechno možné, aby Muska od práce a jeho minulosti odvedla, aby svým traumatům alespoň na chvíli unikl, když se jich nemohl úplně zbavit. „Snažím se vymýšlet zábavné věci, které nikdy předtím nezkusil, aby si odpočinul, relaxoval,“ řekla. „Vlastně se mu teď pokoušíme nahradit mizerné dětství.“

Přestože se Rileyová opravdu snažila, její úsilí se poněkud míjelo účinkem. Nedlouho po sumo party jsem už Muska našel zpátky v práci, v ústředí Tesly v Palo Altu. Byla sobota a na parkovišti stála spousta aut. Uvnitř kanceláří Tesly se nacházely stovky mladých lidí v plné práci – někteří navrhovali na počítačích automobilové díly, jiní na stolech prováděli pokusy s elektronickými přístroji. Celým poschodím se co chvíli rozlehl Muskův hurónský smích. Když Musk vstoupil do zasedačky, kde jsem na něj čekal, poznamenal jsem, jak je úžasné, kolik lidí tady přijde v sobotu do práce. Musk ale viděl situaci úplně jinak. Stěžoval si, že poslední dobou chodí do práce o víkendech pořád míň a míň lidí. „Nějak jsme, kurva, změkli!“ prohlásil. „Právě jsem se chystal kvůli tomu rozeslat mail. Jsme fakt kurevsky měkcí.“ (Malé varování: v této knize se budou vulgarismy vyskytovat velmi často. Musk je má ve velké oblibě a stejně tak většina lidí v jeho nejbližším okruhu.)

Takové prohlášení zcela zapadá do naší představy jiných vizionářů. Není těžké si představit Howarda Hughese nebo Steva Jobse, jak prohánějí své lidi stejným způsobem. Budovat něco – hlavně něco velkého – je vždycky náročná věc. Za dvě desetiletí budování svých firem za sebou Musk nechal zástup lidí, kteří ho buď uctívali, nebo nesnášeli. Když jsem v rámci přípravy knihy dělal rozhovory, lidé stáli ve frontě, aby mi mohli sdělit svůj názor na Muska – včetně mnohdy brutálních podrobností o tom, jak on a jeho podniky fungují.

Z mých večeří s Muskem a pravidelných cest do Musk Landu vyplynuly mnohé další možné pravdy o tomto muži. Pustil se do budování něčeho, co by mohlo svým významem daleko předčit cokoliv, co vytvořili Hughes nebo Jobs. Musk vtrhl do odvětví, u kterých to vypadalo, že je už Amerika vzdala – automobilového i aerokosmického průmyslu – a proměnil je v něco nového a fantastického. V jádru těchto transformací jsou Muskovy programátorské dovednosti a schopnost aplikovat je na stroje. Kombinuje atomy a bity způsobem, jenž skoro nikdo nepovažoval za možný, a dociluje neskutečných výsledků. Pravda, Muskovy produkty ještě nespadají do kategorie spotřebitelských hitů, jako je třeba iPhone, ani neoslovil miliardu lidí jako Facebook. Zatím pořád vyrábí hračky pro extrémně bohaté lidi a jeho rodící se impérium by mohlo zkolabovat po jediné vybuchlé raketě nebo masovém stažení vozů Tesla z trhu kvůli závažné chybě. Na druhé straně už Muskovy podniky dokázaly mnohem víc, než jeho nejhlasitější kritikové považovali za možné. A příslib toho, co má přijít, musí i zatvrzelé odpůrce přinutit k optimismu. „Pro mě je Elon zářným příkladem, jak by mělo Silicon Valley samo sebe přebudovat. Najít smysluplnější obsah, než se jen pořád snažit rychle dostat na burzu a vylepšovat zavedené produkty,“ řekl Edward Jung, známý softwarový vývojář a vynálezce. „Tyto věci jsou důležité, ale nestačí to. Musíme najít jiné podnikatelské modely, takové, které mají dlouhodobější charakter a kde jsou technologie integrovanější.“ Zdá se, že právě na takový typ integrace, o kterém hovoří Jung – harmonické sladění softwaru, elektroniky, pokročilých materiálů a výpočetní síly – má Musk talent. S trochou (ale opravdu jen s trochou) nadsázky můžeme říct, že Musk svými dovednostmi dláždí lidstvu cestu do věku úžasných strojů, kdy se vědeckofantastické sny stanou skutečností.

V tomto smyslu Musk připomíná spíš Thomase Edisona než Howarda Hughese. Je vynálezcem, elitním podnikatelem a průmyslníkem schopným proměnit velkou myšlenku ve velký produkt. Nikdo by nevěřil, že je ještě něco takového možné – ale on zaměstnává v Americe tisíce lidí v továrnách, které něco opravdu vyrábějí. Původem z Jihoafrické republiky dnes Musk působí jako nejvíce inovativní průmyslník Ameriky. Výstřední myslitel a zároveň člověk s největší šancí nasměrovat Silicon Valley k ambicióznějším záměrům. Díky Muskovi by za deset let mohli Američané zničehonic mít nejmodernější dálnici na světě: dokonalý dopravní systém s tisíci solárními dobíjecími stanicemi, po kterém se budou prohánět čistě elektrická auta. Možná v té době už bude SpaceX vysílat rakety do vesmíru každý den, přepravovat osoby i náklad do desítek destinací a připravovat tažení na Mars. Takový pokrok si lze jen těžko představit, ale podle všeho je nevyhnutelný – jen bude-li mít Musk dost času na jeho realizaci. Výstižně to vyjádřila jeho bývalá manželka Justine: „Je to Elonův svět – a my ostatní v něm žijeme.“

2

AFRIKA

VEŘEJNOST SE POPRVÉ s Elonem Reevem Muskem seznámila v roce 1984. V jihoafrickém odborném časopise PC and Office Technology otiskli zdrojový kód videohry, kterou Musk vytvořil. Hru s názvem Blastar inspirovanou sci-fi tvořilo 167 řádků kódu. Bylo to v těch dávných dobách, kdy uživatelé museli sami napsat do počítače příkaz prakticky pro cokoliv, co měl vykonat. Muskova hra nebyla žádnou perlou informatiky, ale určitě předčila většinu toho, co tehdy dvanáctiletí chlapci byli schopni s počítači vyprodukovat. Za její uveřejnění dostal mladý Musk pět set dolarů a z informací v časopise se dozvíme několik zajímavých náznaků o jeho povaze. Kód hry Blastar byl otištěn na straně 69 a v komentáři se uvádí, že mladý autor chce vystupovat pod sci-fi znějícím jménem E. R. Musk. Ve stručném popisu hry stálo: „V této hře budete mít za úkol zničit nepřátelskou kosmickou loď, která veze smrtící Vodíkové Bomby a Stavové Paprskové Stroje. Hra dobře využívá sprity a animace a z tohoto pohledu stojí za to si výpis programu přečíst.“ (Ani na dnešním internetu jsem nenašel, co to jsou „stavové paprskové stroje“.)

Chlapec, který sní o vesmíru a bitvách mezi dobrem a zlem, to jistě není nic tak neobvyklého. Chlapec, který bere tyto fantazie vážně, už je pozoruhodnější. To byl případ mladého Elona Muska. V letech dospívání mísil ve své mysli realitu a fantazii do té míry, že je jen obtížně odděloval. Začal vnímat osud člověka ve vesmíru jako svůj osobní závazek. Má-li to znamenat vynalezení technologie čisté energie nebo postavení takové kosmické lodi, aby lidstvo mohlo osídlit vesmír, tak ať. Musk najde způsob, jak to dokázat. „Možná jsem jako dítě moc četl komiksy,“ řekl Musk. „V komiksech jde skoro vždycky o to, že někdo zachraňuje svět. Připadalo mi přirozené, že by se měl člověk snažit svět zlepšit, protože opak nedává smysl.“

Zhruba kolem čtrnáctého roku prošel Musk klasickou existenciální krizí. Pokusil se s ní vyrovnat podobně jako mnoho jiných nadaných mladých lidí – obrátil se k náboženským a filozofickým textům. Prozkoumal řadu ideologií a pak skončil víceméně tam, kde začal – přijal za svá sci-fi poučení z jedné z nejdůležitějších knih v jeho životě, jíž je Stopařův průvodce galaxií od Douglase Adamse. „Upozorňuje tu, že jednou z nejtěžších věcí je vymyslet, na co se ptát,“ řekl Musk. „Jakmile vymyslíte otázku, je už odpověď relativně snadná. Došel jsem k závěru, že bychom se měli snažit zvýšit rozsah a hloubku lidských vědomostí, aby lidé uměli klást správné otázky.“ Pak mladý Musk dospěl k nezvratně logické formulaci svého poslání. „Jedinou věcí, která má smysl, je usilovat o větší kolektivní osvícení,“ řekl.

Není těžké odvodit, kde vznikly základy Muskova hledání smyslu. Narodil se roku 1971 a vyrůstal v Pretorii, velkém městě v severozápadní části Jižní Afriky, jen hodinu jízdy autem z Johannesburgu. Celé jeho dětství provázel přízrak apartheidu, Jižní Afrika byla zmítána vlnami napětí a násilností. Válčili černí proti bílým a také různé černošské kmeny mezi sebou navzájem. Muskovi byly čtyři, když vypuklo povstání v Sowetu, při kterém byly zabity stovky černošských studentů demonstrujících proti nařízením bělošské vlády. Celé roky čelila Jižní Afrika sankcím mezinárodního společenství kvůli své rasistické politice. Muskovi bylo dopřáno již v dětském věku hodně cestovat do zahraničí. Už tehdy vnímal, jak se lidé zvenčí na Jižní Afriku dívají.

Ještě silnější vliv měla na Muskovu osobnost bílá afrikánská kultura, v Pretorii a okolí velmi silně zakořeněná. Uctívalo se hypermaskulinní chování, obdivovali se tvrdí chlapi. Musk sice požíval jistých výsad, ale stejně byl se svou uzavřenou povahou a podivnými zájmy v této společnosti outsiderem. Stále se mu potvrzoval dojem, že je se světem něco v nepořádku. A tak už vlastně od nejranějšího dětství spřádal plány, jak z tohoto prostředí uniknout, snil o místě, kde by se cítil dobře a kde by se mohlo dařit jeho snům. Ameriku vnímal v podobě toho nejobyčejnějšího klišé jako zemi neomezených možností. Připadala mu ideálním místem pro realizaci jeho vizí. Tak došlo k tomu, že z nemotorného samotářského jihoafrického chlapce, který s naprostou vážností mluvil o prosazení „kolektivního osvícení“, se stal nejodvážnější průmyslník Ameriky.

Když se Musk konečně ve svých dvaceti letech dostal do Spojených států, znamenalo to návrat k rodinným kořenům. Z jeho rodokmenu zjistíme, že předkové z matčiny strany se švýcarsko-německým příjmením Haldemanovi se během americké války za nezávislost vystěhovali z Evropy do New Yorku. Odtud se postupně rozptýlili do prérií Středozápadu – konkrétně do Illinois a Minnesoty. „Členové naší rodiny bojovali později na obou stranách občanské války, většinou to byly farmářské rodiny,“ vypráví Scott Haldeman, Muskův strýc a neoficiální rodinný historik.

V dětství se ostatní chlapci Muskovi smáli kvůli jeho neobvyklému jménu (musk znamená česky pižmo; pozn. překl.). Křestní jméno dostal po svém pradědečkovi Johnu Elonu Haldemanovi, který se narodil roku 1872^1 v Illinois, zde vyrůstal a později se přestěhoval do Minnesoty. Tam se seznámil se svou ženou Almedou Jane Normanovou, která byla o pět let mladší. Usadili se ve srubu v městečku Pequot ve střední Minnesotě a roku 1902 se jim narodil syn Joshua Norman Haldeman, Muskův dědeček. Vyrostl z něj excentrický a výjimečný muž, který se stal Muskovi vzorem.1*

Joshua Norman Haldeman je popisován jako zdatný, samostatný chlapec. V roce 1907 se rodina přestěhovala do prérií Saskatchewanu a jeho otec tam krátce poté zemřel. Joshuovi bylo sedm a musel začít pomáhat s hospodářstvím. Sžil se s drsným krajem a utužoval se jízdou na divokých koních, boxováním a zápasy. Krotil pro místní farmáře koně, často se při tom zranil, a také organizoval první kanadská rodea. Na rodinných fotografiích má Joshua na sobě zdobné kožené jezdecké nohavice a předvádí své umění v točení lasem. Jako mladík odešel z domova studovat na Palmerovu chiropraktickou školu v Iowě. Po ukončení školy se vrátil do Saskatchewanu a začal farmařit.

Když v třicátých letech udeřila hospodářská krize, Joshua Haldeman upadl do finančních potíží. Nemohl si dovolit splácet půjčku na farmářské vybavení a banka mu jeho pět tisíc akrů půdy zabavila. „Od té doby táta nevěřil bankám a nespoléhal se na peníze,“ vyprávěl Scott Haldeman, který později získal chiropraktický titul na stejné škole jako jeho otec a stal se předním světovým odborníkem na bolesti páteře. Když Joshua kolem roku 1934 přišel o svou farmu, žil jakýmsi nomádským způsobem existence – za pár desítek let se bude v Kanadě podobně protloukat i jeho vnuk. Bral příležitostná zaměstnání, díky své statné postavě pracoval jako stavební dělník nebo vystupoval v rodeu. Nakonec se však usadil a začal působit jako chiropraktik.2*

V roce 1948 již byl Joshua Haldeman ženatý s kanadskou učitelkou tance Winnifred Josephine Fletcher, zkráceně Wyn, a měl vybudovanou prosperující chiropraxi. Toho roku přibyla k jejich dvěma dětem, synovi a dceři, dvojčata Kaye a Maye, Muskova matka. Rodina bydlela v trojpodlažním domě s dvaceti pokoji. Nechybělo zde ani taneční studio, kde Wyn vyučovala své studenty. Joshua, stále v honbě za něčím novým, se zhlédl v létání a koupil si vlastní letadlo. Získali tím jistou proslulost – vyprávělo se, jak Haldeman se ženou usadí děti a zavazadla do zadní části svého jednomotorového letounu a vyráží na letecké výlety po celé Severní Americe. Haldeman se také letadlem často dopravoval na různé politické a chiropraktické schůze a později napsal spolu s manželkou knihu The Flying Haldemans: Pity the Poor Private Pilot (Létající Haldemanovi: nelehký život soukromého pilota).

Zdálo se, že Haldemanovi jde v životě všechno na ruku. Jenže v roce 1950 se rozhodl všechno zahodit. Jako lékař a zároveň politik již dlouho brojil proti státním zásahům do života jednotlivců; připadalo mu, že se kanadská byrokracie neúnosně vměšuje. Prohlašoval, že morální charakter Kanady začíná upadat (v jeho domě platil zákaz klení, kouření, coca-coly a bílé mouky.) A byla tu ještě další věc – Haldemanova neutuchající touha po dobrodružství. A tak během několika měsíců rodina prodala dům, taneční studio i chiropraxi a připravila se na přestěhování do Jižní Afriky – místa, kde Joshua nikdy nebyl. Scott Haldeman si vzpomíná, jak otci pomáhal rozmontovat rodinné letadlo Bellanca Cruisair (r. v. 1948) a balit díly do beden pro odeslání do Afriky. Tam letadlo zase smontovali a na jeho palubě pročesávali kraj, aby našli příhodné místo, kde by se rodina usadila. Nakonec se rozhodli pro Pretorii, kde si Haldeman zřídil novou chiropraktickou ordinaci.

Rodinný zápal pro dobrodružství neznal hranic. V roce 1952 podnikli Joshua a Wyn cestu letadlem dlouhou třicet pět tisíc kilometrů. Letěli přes celou Afriku až do Skotska a Norska a zpět. Wyn dělala navigátora a občas přebírala i řízení, přestože neměla pilotní průkaz. V roce 1954 manželé své cestovatelské snahy završili, když uletěli trasu téměř padesáti tisíc kilometrů, do Austrálie a zpět. O jejich cestě se psalo i v novinách, podle všeho byli jedinými soukromými letci, kterým se podařilo dostat z Afriky do Austrálie v jednomotorovém letounu.3*

Když zrovna nebyli ve vzduchu, vyráželi Haldemanovi na dlouhé expedice do buše. Chtěli najít Ztracené město, které se mělo nacházet někde na jihu v poušti Kalahari. Na rodinné fotce z jedné z těchto výprav vidíme jejich pět dětí uprostřed africké buše. Sedí kolem velkého litinového hrnce ohřívaného uhlíky z táborového ohně. Vypadají v pohodě, usazené v rozkládacích křesílkách nohu přes nohu, v rukou knihy. Za nimi můžeme vidět jejich jasně červenou Bellanku, stan a auto. Poklid scény na fotografii zakrývá skutečnost, jak nebezpečné tyto výpravy byly. Jednou se stalo, že velký rodinný vůz narazil do pařezu stromu a nárazník prorazil chladič. Uvízli daleko od civilizace, bez pomoci, bez možnosti komunikace. Joshua tři dny auto opravoval, ostatní zatím v buši sháněli něco k jídlu. Jindy kolem tábora v noci kroužily hyeny a leopardi, jednou se dokonce ráno vzbudili a uviděli metr od svého jídelního stolu lva. Joshua popadl první věc, která mu přišla pod ruku – lampu – začal s ní mávat a křičet na lva, aby šel pryč. A on šel.4*

Haldemanovi vychovávali své děti liberálním způsobem. Promítlo se to pak i do dalších generací, včetně Muskovy. Nikdy děti netrestali, Joshua zastával názor, že samy intuitivně přijdou na to, jak se správně chovat. Když táta s mámou odjížděli na své báječné letecké výpravy, zůstávaly děti doma. Scott Haldeman si nepamatuje, že by se kdy jeho otec objevil u nich ve škole – přestože jeho syn byl kapitánem ragbyového týmu a školním prefektem. „Pro něj tohle všechno byly samozřejmosti,“ řekl Scott Haldeman. „Nechali nás uvěřit, že dokážeme cokoli. Prostě se jen musíte rozhodnout a udělat to. V tomto ohledu by byl můj otec na Elona velmi pyšný.“

Joshua Haldeman zemřel v roce 1974 ve věku sedmdesáti dvou let. Trénoval ve svém letounu přistávací manévr a přehlédl drát natažený mezi dvěma sloupy. Drát zachytil kola letadla, převrátil ho a Haldeman si při nehodě zlomil vaz. Elon byl v té době batole. Ale během celého dětství slýchal příhody o hrdinských činech svého dědečka a zažil spoustu promítání diapozitivů z jeho cest a výprav do buše. „Babička vyprávěla, jak několikrát během těch cest málem přišli o život,“ řekl Musk. „Létali doslova bez jakýchkoliv přístrojů – neměli ani rádio, dokonce ani letecké mapy ne, jen obyčejné cestovní. A ty kolikrát ani nebyly správné. Dědeček byl prostě povahou dobrodruh a průzkumník, měl touhu podnikat bláznivé věci.“ Elon věří, že svou neobvyklou odolnost vůči riziku zdědil právě po svém dědečkovi. Mnoho let po posledním promítání diapozitivů se Elon pokusil najít a koupit jejich červené letadlo Bellanca, ale bez úspěchu.

Elonova matka Maye vyrůstala v čirém obdivu ke svým rodičům. V dětství měla punc šprtky. Měla ráda matematiku a fyziku, ve škole jí šlo všechno dobře. V patnácti si však lidé začali všímat i jiných jejích vlastností. Maye byla krásná. Vysoká, s blonďatými vlasy, pravidelnými rysy a výraznými lícními kostmi vynikala, kdekoliv se objevila. Jedna jejich známá vedla školu pro modelky a Maye absolvovala několik kurzů. O víkendech chodila po přehlídkových molech, fotila pro časopisy, občas se ukázala na nějakém prominentním večírku a dostala se i do finále celostátní soutěže krásy Miss South Africa. (Maye pokračuje v práci modelky dokonce i dnes, kdy je jí už přes šedesát; objevila se na obálce časopisů jako New York nebo Elle a v hudebních klipech Beyoncé.)

Maye a Elonův otec Errol Musk vyrůstali ve stejné čtvrti. Seznámili se, když bylo Maye (narozené v roce 1948) asi jedenáct. Pro spořádanou Maye byl tehdy Errol bláznivý kluk, ale on ji celé roky neúnavně naháněl. „Zamiloval se do mě kvůli mým dlouhým nohám a krásným zubům,“ řekla Maye. Během studií na univerzitě se porůznu scházeli a rozcházeli. Podle Maye se Errol asi sedm let jako neodbytný nápadník snažil o její ruku a nakonec se mu to povedlo. „Prostě mě žádal znovu a znovu,“ vzpomíná.

Jejich manželství bylo od začátku plné komplikací. Maye hned během svatební cesty otěhotněla a 28. června 1971 se narodil Elon, přesně devět měsíců a dva dny po svatbě. Novomanželské pohody si tedy mnoho neužili, nicméně podařilo se jim pro sebe v Pretorii vybudovat spokojený život. Errol pracoval jako strojař a elektroinženýr, měl na starosti velké projekty, například stavby kancelářských budov, obchodních a bytových komplexů nebo letecké základny. Maye si zřídila praxi výživové poradkyně. Zhruba po roce přišel na svět Elonův bratr Kimbal a brzy poté jejich sestra Tosca.

Elon projevoval všechny rysy zvídavého čilého dítěte. Snadno věci chápal a Maye, stejně jako jiné matky, považovala svého syna za mimořádně chytrého a vyspělého. „Zdálo se, že chápe věci rychleji než jiné děti,“ řekla. Záhadou bylo, že Elon se občas tak zasnil, až upadl do jakéhosi transu. Mohli na něj mluvit, ale když měl v očích ten zvláštní vzdálený pohled, nic k němu neproniklo. Stávalo se to tak často, že se rodiče a lékaři obávali, že je snad hluchý. „Někdy vás prostě vůbec neslyšel,“ řekla Maye. Lékaři udělali Elonovi různé testy a nakonec se rozhodli odstranit mu nosní mandle, což může u dětí zlepšit sluch. „Jenže se to nezměnilo,“ vzpomíná Maye. Elonův stav měl mnohem víc co do činění s fungováním jeho mysli než s fungováním sluchového aparátu. „Pohrouží se do svého mozku a pak už na něm vidíte, že je v jiném světě,“ řekla Maye. „Dělá to dodnes. Teď už ho prostě nechám, protože vím, že právě vymýšlí novou raketu nebo tak něco.“

Ostatní děti na jeho zasněné stavy nereagovaly dobře. Mohly kolem něj skákat, křičet na něj, a on si toho ani nevšiml. Nic ho z přemýšlení nevytrhlo. Usoudily, že je buď hulvát, nebo fakt divný. „Myslím, že Elon byl vždycky trochu jiný, ale takovým zvláštním způsobem,“ řekla Maye. „Jeho vrstevníky to spíš odrazovalo.“

Pro Elona ale tyto zahloubané okamžiky patřily k nejkrásnějším. V pěti či šesti letech se naučil, jak zablokovat vnější svět a soustředit všechnu svou pozornost na jediný úkol. Dílem tato schopnost pramenila z vizuálního způsobu, kterým jeho mysl pracovala. Dokázal v mysli vidět obrazy do nejmenších detailů. Dnes bychom tuto schopnost srovnali s technickými výkresy, které produkuje počítačový software. „Zdálo se, jako by tu část mozku, která je obvykle vyhrazena pro vizuální procesy – používá se ke zpracování obrazů přicházejících do mozku prostřednictvím zraku – převzaly pod kontrolu vnitřní myšlenkové procesy,“ řekl Musk. „Dneska už to tak úplně nedovedu, protože mi pozornost utíká k mnoha věcem kolem, ale jako dítěti se mi to stávalo běžně. Ta velká část mozku, která normálně zpracovává vizuální obrazy zvenčí, se začne využívat pro vnitřní uvažování.“ V počítačích je nejtěžší práce rozdělena mezi dva typy čipů. Grafické čipy se zabývají zpracováním obrazů produkovaných televizním signálem nebo videohrou, výpočetní čipy zpracovávají úlohy obecné povahy a matematické operace. Postupem času došel Musk k závěru, že má v mozku ekvivalent grafického čipu. Díky tomu je schopen se podívat na nějakou věc, replikovat ji ve své mysli a představit si, jak by se mohla změnit nebo chovat při interakci s jinými předměty. „Umím zpracovávat vzájemné vztahy obrazů a čísel, a také jejich algoritmické vztahy,“ vysvětlil Musk. „Zrychlení, hybnost, kinetickou energii – dokážu si velmi živě představit, jak se tyto vlastnosti mění, když se objekty navzájem ovlivňují.“

Dalším zajímavým prvkem Elonovy povahy jako mladého chlapce byla jeho nutkavá potřeba číst. Od nejmenšího věku se zdálo, že má pořád v ruce knížku. „Klidně četl deset hodin denně,“ vypráví Kimbal. „O víkendu zvládl přečíst i dvě knihy za den.“ Když rodina vyrazila na nákupy, často se stávalo, že uprostřed zjistili, že s nimi Elon není. Maye nebo Kimbal pak vyrazili do nejbližšího knihkupectví a tam našli Elona sedět někde v koutě na podlaze zabraného do čtení v jednom ze svých zasněných stavů.

Když byl Elon větší, chodil už do knihkupectví sám, obvykle hned po škole, která končila ve dvě, a zůstával tam až do šesti, kdy se z práce vraceli rodiče. Hltal beletrii, pak komiksy a pak i literaturu faktu. „Občas mě z obchodu vyhodili, ale většinou mě nechali,“ vzpomíná Musk. Kromě Stopařova průvodce galaxií patřil k jeho oblíbeným titulům Pán prstenů, série románů Nadace Isaaca Asimova a Měsíc je drsná milenka od Roberta Heinleina. „V jeden moment mi už knihy došly, a tak jsem se přesunul do školní knihovny a pak do veřejné knihovny v naší čtvrti. Ve třetí, možná čtvrté třídě jsem se pokoušel přemluvit knihovníka, aby pro mě objednával knihy. Tehdy jsem začal číst Encyklopaedii Britannica. To bylo úžasně užitečné. Nevíte, co všechno nevíte. Uvědomíte si, kolik věcí kolem nás existuje.“

Nakonec se Elon prokousal dokonce dvěma sadami encyklopedií – počin, který mu získávat kamarády zrovna nepomohl. Měl fotografickou paměť a díky encyklopediím nasál neskutečné množství informací. Stal se z něj klasický všeználek. U večeře třeba Tosca nahlas uvažovala, jak daleko je ze Země na Měsíc, a Elon okamžitě vychrlil přesné vzdálenosti při perigeu a apogeu. „Když jsme něco nevěděli, Tosca vždycky řekla: ‚Zeptáme se našeho génia,‘“ vyprávěla Maye. „Mohli jsme se ho zeptat na cokoliv. Prostě si všechno pamatoval.“ A Elon pověst knihomola ještě posiloval svou nemotorností. „Není moc sportovně založený,“ konstatovala Maye.

Maye vypráví příhodu, jak si Elon jednou pozdě večer hrál se sourozenci a bratranci. Někdo z nich začal fňukat, že se bojí tmy. „Tma je pouze absence světla,“ prohlásil Elon, což samozřejmě ustrašenému děcku moc nepomohlo. Elonova potřeba neustále druhé opravovat a jeho neomalené způsoby ostatní děti odrazovaly a přispívaly k jeho pocitu izolace. Elon byl upřímně přesvědčen, že lidé budou rádi, když je upozorní na chyby v jejich uvažování. „Jenže děti takové řeči nemají rády,“ řekla Maye. „Místo toho mu řekly, že si s ním už nebudou hrát. Jako matku mě to trápilo, myslím, že chtěl kamarády. Kimbal a Tosca si domů vodili kamarády, ale on ne. Rád by si s nimi hrál. Jenže on byl hrozný, víte.“ Maye prosila Kimbala a Toscu, aby Elona vzali mezi sebe. Odpověděli, jak se dalo od dětí očekávat: „Ale mami, není s ním žádná legrace.“ Když ale Elon povyrostl, měl se svými sourozenci a bratranci – syny sestry své matky – velmi vřelý vztah. Ačkoliv ve škole se ostatních stranil, vůči dětem v rodině projevoval otevřenou přátelskou povahu a nakonec mezi nimi převzal roli hlavního strůjce různých her a aktivit.

Po nějakou dobu plynul život v domácnosti Muskových celkem příjemně. Díky Errolovu prosperujícímu podniku vlastnila rodina jeden z největších domů v Pretorii. Existuje fotka všech tří dětí z doby, kdy bylo Elonovi asi osm: tři hezké světlovlasé děti sedí vedle sebe na cihlové verandě, v pozadí s červeně kvetoucími žakarandami, které jsou pro Pretorii typické. Elon má na fotce kulaté tváře a široký spokojený úsměv.

Nedlouho poté, co vznikla tato fotografie, se rodina rozpadla. Rodiče se během jediného roku rozešli a rozvedli se. Maye se s dětmi přestěhovala do letního domu Muskových v Durbanu na východním pobřeží Jižní Afriky. Po několika letech tohoto uspořádání se Elon rozhodl, že bude žít u svého otce. „Otec vypadal tak nějak smutný, nebo osamělý. Moje máma měla u sebe tři děti a on ani jedno,“ řekl Musk. „Zdálo se mi to nefér.“ Někteří členové rodiny Elonův názor, ke kterému ho hnala jeho logická povaha, sdíleli, ale jiní tvrdili, že na chlapce tlačila jeho babička Cora, Errolova matka. „Nechápu, jak mohl chtít opustit ten šťastný domov, který jsem pro něj vytvořila – skutečně šťastný domov,“ řekla Maye. „Ale Elon je prostě Elon.“ Podle teorie Elonovy bývalé manželky Justine Muskové, matky jeho pěti dětí, se Elon více ztotožňoval s otcem jako dominantním mužským členem domácnosti a nezajímaly ho emoční aspekty rozhodnutí. „Myslím, že neměl nijak vřelý vztah ani k jednomu z rodičů,“ řekla Justine. Popisovala, že v Muskově klanu panovaly spíš chladné vztahy. Kimbal se později také rozhodl žít u Errola, odůvodnil to jednoduše tak, že syn přirozeně chce žít se svým otcem.

Když přijde řeč na Errola, nechce se nikdo z Elonovy rodiny vyjadřovat. Shodují se, že není příjemným člověkem, ale odmítají to dál rozvést. Errol se znovu oženil a Elon má dvě mladší nevlastní sestry, na kterých mu zjevně velice záleží. Elon i jeho sourozenci dbají na to, aby o otci na veřejnosti nemluvili špatně, zřejmě se nechtějí svých nevlastních sester dotknout.

Alespoň pár základních informací: rodina z Errolovy strany má silné jihoafrické kořeny. Stopy Muskova klanu lze v zemi vystopovat dvě stě let zpátky, jejich jméno prý figurovalo již v prvním pretorijském telefonním seznamu. Errolův otec Walter James Musk býval seržantem v armádě. „Pamatuji si, že skoro nikdy nemluvil,“ řekl Elon. „Jen pil whisky, tvářil se nabručeně a uměl dobře luštit křížovky.“ Cora Amelia Musková, Errolova matka, se narodila v Anglii, v rodině proslulé intelektuálními sklony. Zvládala bohatý společenský život i svá vnoučata. „Naše babička byla velice dominantní osobnost a taky podnikavá žena,“ řekl Kimbal. „Měla na nás velký vliv.“ Elon považoval svůj vztah s Corou – respektive bábi, jak jí říkal – za obzvlášť pevný. „Po rozvodu se o mě hodně starala,“ řekl. „Vyzvedávala mě ze školy a pak jsme spolu jen tak hráli scrabble nebo podobné věci.“

Na povrchu se Elonův život u otce zdál skvělý. Errol měl pro Elona spoustu knih, které mohl od začátku do konce přečíst, a měl peníze, aby mu koupil počítač a další věci, po kterých Elon toužil. Errol vzal své děti mnohokrát na cesty do zahraničí. „Bylo to úžasně zábavné období,“ řekl Kimbal. „Mám z té doby spoustu zážitků.“ Errol také děti fascinoval svým intelektem a naučil je různým praktickým dovednostem. „Byl neuvěřitelně technicky zdatný,“ řekl Elon. „U každého předmětu věděl, jak funguje.“ Elon i Kimbal museli chodit na stavby, které Errol řídil, a učit se, jak se pokládají cihly, usazují okna, instalují vodovodní trubky nebo elektrické kabely. „Tam byla legrace,“ řekl Elon.

Errol byl, jak ho popsal Kimbal, „všude člověku za zády“. Posadil si je k sobě a tři nebo čtyři hodiny je o něčem poučoval, aniž chlapci mohli promluvit. Zdálo se, že mu činí potěšení, když je na chlapce tvrdý, a systematicky jim kazil každou běžnou dětskou legraci. Čas od času se Elon snažil otce přesvědčit, aby se přestěhovali do Ameriky. Často mluvil o tom, že by jednou chtěl žít ve Spojených státech. Na tyto sny odpověděl Errol opět jednou ze svých lekcí. Poslal pryč sloužící a Elon musel dělat všechny domácí práce – prý aby se naučil, jak to v Americe chodí.

I když Elon a Kimbal odmítají prozradit cokoli konkrétního, určitě prožili během let strávených s otcem něco velmi negativního. Oba mluví o tom, že museli snášet jistou formu psychického týrání. „Jsem přesvědčen, že má nějakou psychickou anomálii,“ řekl Kimbal, „kterou jsme určitě s Elonem zdědili. Byla to emočně velice náročná výchova, ale udělala z nás to, čím dnes jsme.“ Maye se naježí, když se otevře téma Errol. „Nikdo s ním nevychází,“ řekla. „K nikomu se nechová dobře. Nechci o něm vyprávět, protože to jsou nehezké příběhy. Víte, o takových věcech se prostě nemluví. Týká se to dětí a vnuků.“

Když jsem Errola požádal, aby si se mnou popovídal o Elonovi, odpověděl mi e-mailem: „Elon byl velmi nezávislé a cílevědomé dítě. Miloval počítače, když ještě nikdo v Jižní Africe nevěděl, co to je. Jeho počítačové schopnosti byly široce uznávané už v jeho dvanácti letech. Aktivity Elona a jeho bratra Kimbala v dětství a mládí byly tak početné a různorodé, že je lze těžko vyjmenovat. Hodně se mnou cestovali, po Jižní Africe i do zahraničí. Od svých šesti let pravidelně navštěvovali všechny kontinenty světa. Elon a jeho bratr a sestra byli a jsou vzornými dětmi v každém ohledu, který si jen otec může přát. Jsem velmi hrdý na to, co Elon dokázal.“

Errol dal Elona do kopie e-mailu a Elon mě pak od další komunikace s otcem odrazoval. Tvrdil, že se jeho pohledu na minulé události nedá moc věřit. „Je to divný patron,“ řekl Musk. Ale když jsem po něm chtěl bližší vysvětlení, odpověděl vyhýbavě: „Myslím, že mohu s klidným svědomím říct, že jsem neměl dobré dětství,“ řekl Elon. „Na první pohled to tak nevypadalo. Nemůžu říct, že bych trpěl nedostatkem dobrých věcí, ale prostě to nebylo šťastné dětství. Spíš permanentní dusno. Otec prostě umí člověku znepříjemnit život – to rozhodně. Dokáže jakoukoliv situaci, kdy se ostatní baví a je jim dobře, pokazit. Neumí být šťastný. Nevím... sakra ... nevím, jak se někdo může stát takovým jako on. No, raději už vám o něm nic dalšího říkat nebudu.“ Elon si s Justine slíbili, že se jejich děti nebudou moct s Errolem stýkat.

Když bylo Elonovi skoro deset, poprvé spatřil počítač – v obchodním centru Sandton v Johannesburgu. „Byl to obchod s elektronikou, kde prodávali hlavně hi-fi věže a takové věci, ale v jednom rohu měli vystaveno několik počítačů,“ řekl Musk. Okamžitě byl uchvácen – „Bylo to jako – Teda! Ty vole!“ – přístroj, který se může naprogramovat tak, aby dělal, co člověk chce! „Musel jsem ho mít, otravoval jsem otce tak dlouho, až mi ho koupil,“ řekl Musk. Brzy vlastnil Commodore VIC-20, oblíbený domácí počítač, který se začal prodávat v roce 1980. Elonův počítač byl vybaven pěti kilobyty paměti a učebnicí programovacího jazyka BASIC. „Předpokládalo se, že projít všechny lekce zabere asi šest měsíců,“ vzpomíná Elon. „Ze mě se ale okamžitě stal superzávislák, tři dny a tři noci jsem nespal a všechno se naučil. Připadalo mi to jako nejúžasnější věc, kterou jsem kdy viděl.“ Muskův otec, sice inženýr, ale povahou spíš tradicionalista, se na nový přístroj díval s despektem. „Prý je to jen na hraní her a nikdy se na tom nebudou moct dělat pořádné technické věci. Řekl jsem jen ‚když myslíš‘.“

Přestože Elon trávil hodně času v knihách nebo u svého nového počítače, často vedl Kimbala a bratrance Russa, Lyndona a Petera Riveovy (děti od Kaye) za různými dobrodružstvími. Jeden rok se pustili do prodeje velikonočních vajíček, chodili od domu k domu v jejich čtvrti. Vajíčka nebyla zvlášť hezky ozdobená, ale i tak je chlapci bohatým sousedům prodávali s vysokým ziskem. Elon byl strůjcem i jiného jejich podniku – podomácku vyráběných výbušnin a modelů raket. V Jižní Africe nebyla k dostání oblíbená modelářská sada Estes, a tak Elon vytvořil vlastní chemické sloučeniny, kterými pak plnili plechovky. „Je zajímavé, z kolika věcí se dají vyrábět výbušniny,“ řekl Elon. „Základní složky střelného prachu jsou draselný ledek, síra a dřevěné uhlí, a pak když sloučíte silnou kyselinu se silnou zásadou, uvolní se spousta energie. Třeba granulovaná dezinfekce do bazénu s brzdovou kapalinou – to je fakt síla. Mám štěstí, že mi zůstaly všechny prsty na rukou.“ Když se nezabývali výbušninami, navlékli si kluci na sebe vrstvy oblečení a ochranné brýle a stříleli po sobě ze vzduchovek. Elon s Kimbalem taky spolu na velkých prázdných pozemcích závodili na terénních motorkách, dokud jednou Kimbal nevyletěl a nenarazil do plotu z ostnatého drátu.

Jak léta plynula, začali brát chlapci své podnikatelské záměry vážněji, dokonce se jednou pokusili založit hernu s videohrami. Aniž by někdo z rodičů něco tušil, vybrali pro hernu místo, domluvili si pronájem a začali vyřizovat povolení nezbytná pro toto podnikání. Jenže pak potřebovali někoho staršího osmnácti let, kdo by podepsal jeden právní dokument, a ani otec bratranců, ani Errol k tomu nebyli ochotni. Bude to pár desítek let trvat, ale Elon s bratranci Riveovými nakonec budou společně podnikat.

K jejich nejodvážnějším podnikům patřily výpravy do Johannesburgu. V osmdesátých letech minulého století byla Jižní Afrika místem plným násilností a šedesátikilometrový vlakový úsek spojující Pretorii s Johannesburgem platil za jednu z nejnebezpečnějších tras na světě. Kimbal řadí tyto cesty vlakem mezi důležité zážitky, které formovaly jeho i Elonovu osobnost. „Jižní Afrika nebyla žádná pohodová země a to vás prostě ovlivnilo. Viděli jsme skutečně drsné věci. Byla to součást té neobvyklé výchovy – ty šílené zážitky úplně změní váš pohled na riziko. Nevyrůstáte v tom, že nejtěžší problém, který vás v životě potká, je najít si práci. To není dost zajímavé.“

Chlapci, v té době ve věku od třinácti do šestnácti, vyráželi do Johannesburgu na mejdany a různé zvláštní akce. Během jednoho výletu se zúčastnili turnaje na motivy fantasy hry Dungeons & Dragons. „V tom jsme byli prostě skvělí,“ vzpomíná Musk. Základem hry je příběh, na kterém se v různých rolích podílejí všichni hráči. Jeden z nich má roli Dungeon Mastera neboli Pána jeskyně, ten stanoví základní motiv boje a popíše scénu. „Vstoupili jste do místnosti, v rohu stojí truhlice. Co uděláte? ... Otevřete truhlu. Padli jste do léčky. Z bedny se vyrojily desítky skřítků.“ Elon byl v roli Pána jeskyně vynikající, naučil se zpaměti text se všemi podrobnostmi o schopnostech různých monster a dalších postav. „Pod Elonovým vedením jsme hráli perfektně a turnaj jsme vyhráli,“ řekl Peter Rive. „Vyhrát vyžadovalo mít neuvěřitelnou představivost a Elon udával tón, dokázal ostatní upoutat a inspirovat.“

Elon, jak ho znali ve škole jeho spolužáci, zdaleka tak inspirativní nebyl. Během středoškolských let vystřídal několik institucí. Ekvivalent osmé a deváté třídy strávil na Bryanstonské střední v Johannesburgu. Jednoho odpoledne seděli Elon s Kimbalem na vršku betonových schodů a jedli, když jeden z kluků Elona napadl. „Vlastně jsem se před tím jeho gangem ukrýval. Nevím, proč po mě ti hajzlové pořád šli. Myslím, že jsem náhodou do tohohle kluka ráno vrazil a on se kvůli tomu děsně naštval.“ Kluk se přikradl za Muska, nakopl ho do hlavy a pak do něj strčil, až se skutálel dolů ze schodiště. Tam se na něj vrhli další, kopali do něj a jejich vůdce mu mlátil hlavou o zem. „Byla to banda vypatlaných dementů,“ řekl Musk. Ztratil jsem vědomí. Kimbal zděšeně přihlížel a bál se o bratrův život. Seběhl ze schodů a zjistil, že má Elon zakrvácený oteklý obličej. „Vypadal, jako by ho právě vynesli z boxerského ringu,“ vzpomíná Kimbal. Elon pak šel do nemocnice. „Do školy jsem se mohl vrátit až asi za týden,“ řekl Musk. (Během jedné tiskové konference v roce 2013 Elon prozradil, že musel kvůli přetrvávajícím důsledkům té rvačky na plastickou operaci nosu.)

Šikanu od násilníků musel Musk snášet tři nebo čtyři roky. Zašli tak daleko, že mlátili chlapce, kterého Musk považoval za svého nejlepšího kamaráda, dokud nepřistoupil na to, že se s Elonem přestane stýkat. „Navíc ho přinutili – do prdele, mýho nejlepšího kámoše přinutili – aby mě vylákal z úkrytu a oni mi mohli napráskat,“ řekl Musk. „A to zkurveně bolelo.“ Když vyprávěl tuto část příběhu, zvlhly mu oči a hlas se mu chvěl. „Z nějakého důvodu si na mě zasedli a nonstop po mně šli. Několik roků nebylo úniku. Ve škole vás nahání banda magorů, co se z vás snaží vymlátit duši, pak přijdu domů a tam je to skoro stejně tak děsné. Bylo to vlastně nepřetržitý teror.“

Druhou část středoškolského vzdělání absolvoval Musk v Pretorijské střední chlapecké škole. Díky tomu, že vyrostl a že tady studovali většinou chlapci s lepším chováním, stal se jeho život snesitelnějším. Přestože jde o veřejnou školu, má Pretorijská chlapecká stoletou tradici a charakter spíš elitní soukromé školy. Sem se posílají hoši, aby se připravili na studium na Oxfordu nebo Cambridgi.

Chlapci z Muskovy třídy si ho pamatují jako sympatického, tichého, celkem nevýrazného studenta. „Bylo asi čtyři nebo pět kluků, kteří byli považovaní za mimořádně nadané,“ řekl mi Deon Prinsloo, který v některých hodinách seděl za Elonem. „Ale Elon mezi ně nepatřil.“ Podobně se vyjadřují i jiní spolužáci. Také zmiňují, že kvůli nedostatku sportovních zájmů byl Musk v prostředí posedlém sportem poněkud v izolaci. „Upřímně řečeno, nic nenaznačovalo, že by se mohl stát miliardářem,“ prohlásil Gideon Fourie, další spolužák. „Ve škole nebyl nikdy ve vůdčí pozici. Docela mě překvapilo, když jsem viděl, kam se dopracoval.“

Musk sice ve škole neměl důvěrné přátele, ale jeho výstřední zájmy nezůstaly bez povšimnutí. Jeden chlapec – Ted Wood – vzpomínal, jak Musk nosil do školy modely raket a o přestávkách je odpaloval. Nebyl to jediný náznak jeho ambicí. Během diskuse na hodině přírodovědy Elon upoutal pozornost, když ostře vystoupil proti fosilním palivům a propagoval solární energii – v zemi proslulé dobýváním nerostných surovin to bylo téměř svatokrádežné stanovisko. „Vždycky měl na věci pevný názor,“ řekl Wood. Terency Beney, spolužák, který zůstal s Elonem v kontaktu i v pozdějších letech, tvrdil, že také o kolonizování jiných planet začal Musk fantazírovat už na střední.

Wood vypráví ještě jednu příhodu předznamenávající budoucnost. Elon s Kimbalem si o přestávce venku povídali. Wood se k nim připojil a ptal se, o čem se baví. „Řekli: ‚Mluvíme o tom, jestli finančnictví potřebuje banky se sítí poboček a jestli přejdeme na bezpapírové bankovnictví.‘ Vzpomínám, že jsem si pomyslel, co to vykládají za nesmysly. Řekl jsem ale jen: ‚Aha, zajímavé.‘“5*

Musk ve své třídě možná nepatřil mezi akademickou elitu, ale díky kombinaci slušných známek a technických zájmů se dostal mezi hrstku studentů vybraných pro experimentální studijní program zaměřený na počítače. Studenti posbíraní z různých škol se společně učili programovací jazyky BASIC, COBOL a Pascal. Své technologické sklony doplňoval Musk láskou ke sci-fi a fantasy, sám zkusil i psát povídky, ve kterých vystupovali draci a nadpřirozené bytosti. „Chtěl jsem napsat něco jako Pána prstenů,“ řekl.

Maye na jeho středoškolská léta pohlíží očima matky a vypočítává spoustu příhod o tom, jakých vynikajících úspěchů jako student dosáhl. Ta videohra, kterou naprogramoval, řekla, udělala dojem i na mnohem starší a zkušenější počítačové nadšence. Ve zkouškách z matematiky vždy dosáhl lepších výsledků, než odpovídalo jeho věku. A měl neuvěřitelnou paměť. Jediným důvodem, proč v celkovém prospěchu nepředčil ostatní chlapce, byl jeho nezájem o práci, kterou škola předepisovala.

Musk to vysvětluje: „Díval jsem se na to tak – jaké známky potřebuji, abych se dostal tam, kam chci? Měli jsme různé povinné předměty, třeba afrikánštinu, a já prostě neviděl důvod, proč bych se je měl učit. Připadalo mi to směšné. Prošel jsem a to bylo důležité. V předmětech jako fyzika nebo počítače jsem měl vždycky nejlepší možné známky. K dobré známce musí být důvod. Než se snažit dostat jedničku v předmětu, kde to podle mě nemělo smysl, raději jsem hrál videohry, psal programy nebo četl knížku. Pamatuji, že ve čtvrté nebo páté třídě jsem měl v nějakých předmětech hrozně špatné známky. Přítel mé matky mi tehdy řekl, že jestli se nezlepším, tak propadnu. Já vůbec nevěděl, že musím projít ze všech předmětů, abych postoupil do dalšího ročníku. Pak jsem měl nejlepší známky ze třídy.“

V sedmnácti Elon Musk Jižní Afriku opustil a odjel do Kanady. V tisku o této cestě už poměrně často vyprávěl a obvykle pro svůj odchod používá jedno ze dvou vysvětlení. Podle kratší verze se chtěl co nejrychleji dostat do Spojených států a Kanada byla díky jeho předkům přirozeným nástupním můstkem. Druhá verze více pracuje s Muskovým sociálním cítěním. V Jižní Africe byla v té době povinná vojenská služba. Musk se chtěl vyhnout nástupu do armády, protože, jak říká, by se tím musel podílet na režimu apartheidu.

Co se často nezmiňuje, je fakt, že Musk předtím, než vyrazil za svým velkým dobrodružstvím, navštěvoval pět měsíců Pretorijskou univerzitu. Začal studovat fyziku a strojní inženýrství, ale studiu se příliš nevěnoval a brzy ze školy odešel. Dobu na univerzitě Musk charakterizuje tak, že prostě musel něco dělat, než se vyřídily potřebné kanadské dokumenty. Kromě toho, že šlo o nevýznamnou součást jeho života, obraz Elona poflakujícího se po škole s cílem vyhnout se povinné vojenské službě poněkud nezapadá do obrazu hloubavého dobrodružného mladíka, který o sobě Musk rád vykresluje. Zřejmě proto se o jeho působení na Pretorijské univerzitě nikdy moc nemluvilo.

Elon bezpochyby již dlouho toužil dostat se do Spojených států. Rané sklony k počítačům a špičkovým technologiím v něm vypěstovaly silný zájem o Silicon Valley a při cestách do zahraničí se upevnil v názoru, že Amerika je tím místem, kde se dají dělat velké věci. Naopak Jižní Afrika poskytovala podnikavému duchu mnohem méně příležitostí. Jak řekl Kimbal, „Jižní Afrika byla pro někoho jako Elon vězením“.

Příležitost uniknout se naskytla s legislativní změnou, díky níž mohla Maye převést své kanadské občanství i na děti. Musk okamžitě začal zjišťovat nutné administrativní kroky. Trvalo skoro rok, než získal potřebná povolení kanadských úřadů a byl mu vydán kanadský pas. „A tehdy Elon podle Maye prohlásil: ‚Odcházím do Kanady.‘“ Nenastala ještě doba internetu, a tak musel Musk tři nekonečné týdny čekat na letenku. Jakmile přišla, bez váhání opustil domov jednou provždy.

3

KANADA

MUSK SVŮJ VELKOLEPÝ ÚTĚK DO KANADY neměl až tak dobře promyšlený. Věděl, že má v Montrealu prastrýce, a tak nasedl do letadla a doufal, že všechno klapne. Přiletěl v červnu roku 1988, našel veřejný automat a zkoušel v telefonním seznamu najít jeho jméno. Když se mu to nepovedlo, zavolal na účet volaného domů matce. Měla pro něj špatnou zprávu. Ještě než Elon odletěl, poslala Maye strýci dopis, ale odpověď dostala, když už byl Elon na cestě. Strýc se odstěhoval do Minnesoty. Znamenalo to, že Musk neměl kde bydlet. S kufrem v ruce se vydal do nejbližšího hostelu.

Pár dnů se Elon toulal po městě a pak se pokusil vymyslet dlouhodobý plán. Maye měla rodinu roztroušenou po celé Kanadě a Musk je začal zkoušet kontaktovat. Za sto dolarů si koupil celostátní jízdenku na autobus, se kterou mohl kdekoliv nastoupit a vystoupit, a jako první cíl zvolil Saskatchewan, bývalý domov svého dědečka. Po cestě dlouhé skoro tři tisíce kilometrů skončil ve Swift Current, městečku s patnácti tisíci obyvateli. Přímo z autobusové stanice zavolal bratranci z druhého kolena a stopem se vydal k jejich domu.

Následující rok Musk putoval po Kanadě a živil se nejrůznějšími pracemi. Na farmě jednoho bratrance u městečka Waldeck okopával zeleninu a čistil obilná sila. Tam oslavil své osmnácté narozeniny – s rodinou, se kterou se právě seznámil, a s několika lidmi ze sousedství, které taky téměř neznal. Ve Vancouveru v Britské Kolumbii se naučil řezat polena motorovou pilou. Nejtěžší práci dělal, když se vypravil na úřad pro nezaměstnané a chtěl zaměstnání s co největším platem. Ukázalo se, že nejlépe placené místo bylo na pile, konkrétně šlo o čištění topeniště v kotelně. Osmnáct dolarů na hodinu. „Musíte si na sebe navléct takový ten ochranný protipožární oblek a protáhnout se dovnitř úzkým tunelem, do kterého se taktak vejdete,“ vyprávěl Musk. „Pak popadnete lopatu a máte vyhazovat popel a zbytky, prostě všechen ten sajrajt, co ještě doutná, tou samou dírou, co jste vlezli dovnitř, zase ven. Nemáte úniku. Někdo další na druhé straně přehazuje ten sajrajt do plechových barelů. Kdybyste vevnitř zůstali déle než půl hodiny, horkem umřete.“ Na začátku týdne tu začalo pracovat třicet mužů. Třetí den jich bylo o pět méně a na konci zůstali jen Elon a dva další.

Zatímco se mladý Musk pokoušel uplatnit v Kanadě, jeho bratr, sestra a matka plánovali, jak se tam také dostat.6* Když se konečně Kimbal a Elon v Kanadě opět sešli, jejich tvrdohlavé a hravé nátury zase ožily. Elon se nakonec v roce 1989 přihlásil na Queen’s University v Kingstonu v Ontariu. (Dal přednost Queen’s před University of Waterloo, protože měl dojem, že je na Queen’s víc hezkých děvčat.)2 Ve volném čase Elon s Kimbalem pročítali noviny a vytipovávali si zajímavé lidi, se kterými by se chtěli seznámit. Pak jim zavolali a požádali je, zda by s nimi nešli na oběd. Mezi těmi, které takto drze kontaktovali, byl Peter Nicholson – vysoký manažer z Bank of Nova Scotia, šéf marketingu torontského baseballového týmu Blue Jays a ekonomický publicista píšící pro deník Globe and Mail. Nicholson si na jejich telefonát dobře pamatuje. „Bylo to neobvyklé, že se na vás někdo zničehonic nic obrátí s takovou žádostí,“ řekl mi. „Líbilo se mi, že ti dva kluci měli tu odvahu, a tak jsem jejich pozvání neodmítl.“ Trvalo sice půl roku, než se v Nicholsonově kalendáři našel volný termín, ale nakonec přece jen oba bratři nasedli na vlak a po třech hodinách jízdy čekali ve stanovenou dobu na místě schůzky.

První setkání s bratry Muskovými zanechalo v Nicholsonovi podobný dojem, jakým působili na mnoho ostatních. Uměli se dobře prezentovat, byli zdvořilí. Ale Elon byl jasně ten „větší blázen“, svým důraznějším projevem byl protikladem charismatického příjemného Kimbala. „Jak jsme si povídali, byl jsem pořád zaujatější, fascinovali mě,“ řekl Nicholson. „Byli tak odhodlaní.“ Nakonec Nicholson nabídl Elonovi letní stáž v bance a stal se jeho věrným rádcem.

Nedlouho po této úvodní schůzce pozval Elon Nicholsonovu dceru Christie na oslavu svých narozenin. A Christie přijala. Dorazila se sklenicí domácího citronového krému v ruce do torontského bytu Maye, kde ji uvítal Elon s dalšími asi patnácti účastníky oslavy. Elon se předtím s Christie nikdy nesetkal, ale teď šel rovnou k ní, zavedl ji dovnitř a posadil se s ní na pohovku. „Pak, myslím, hned druhá věta, kterou mi řekl, byla: ‚Hodně uvažuju o autech na elektřinu,‘“ vypráví Christie. „A pak se ke mně obrátil a zeptal se: ‚Uvažovala jsi někdy o autech na elektřinu?‘“ V Christie, která je dnes vědeckou publicistkou, zanechal ten rozhovor zřetelný dojem, že je Musk pohledný, příjemný a báječně potrhlý. „Z nějakého důvodu mě ten okamžik na pohovce úplně dostal,“ vzpomíná. „Bylo vám jasné, že ten člověk je úplně jiný než ostatní. Tím svým zvláštním způsobem mě okouzlil.“

Hezká plavovlasá Christie byla Muskův typ a během jeho působení v Kanadě zůstávali v kontaktu. Nikdy spolu přímo nechodili, ale pro Christie byl Musk natolik zajímavý, že spolu vedli dlouhé hovory po telefonu. „Jednou mi třeba řekl: ‚Kdyby existoval způsob, že bych nemusel jíst, a tím pádem mohl víc pracovat, nejedl bych. Kdybych tak mohl přijímat do těla výživu, ale nemusel si kvůli tomu sedat k jídlu.‘ To se už ukazovala jeho enormní pracovní morálka a zápal. Připadalo mi to jako ta nejpodivnější věc, co jsem kdy slyšela.“

Hlubší vztah během Muskova pobytu v Kanadě vznikl mezi ním a Justine Wilsonovou, která taky studovala na Queen’s. Štíhlá Justine s dlouhými hnědými vlasy vyzařovala romantiku a sexuální energii. Prožila románek s jedním starším mužem, ale pak ho pustila k vodě a šla na vysokou. Jako další úlovek měla v plánu nějakého rozervaného rebela v kožené bundě, typu Jamese Deana. Jenže osud tomu chtěl, že ji ve škole zahlédl upravený slušňák Musk a okamžitě se rozhodl, že s ní bude chodit. „Vypadala úžasně,“ vyprávěl Musk. „A byla chytrá, měla takový intelektuální šmrnc. Navíc měla černý pás v taekwon-do a byla přiměřeně bohémská, prostě školní hvězda.“ První pokus udělal před jejími kolejemi. Předstíral, že do ní náhodou vrazil, a pak si jako vzpomněl, že se už potkali na nějakém večírku. Justine, na škole teprve týden, souhlasila s Muskovým návrhem, že ji pozve na zmrzlinu. Když Musk v dohodnutý čas dorazil, aby ji vyzvedl, našel na dveřích jejího pokoje lístek se vzkazem, že se rande nekoná. „Stálo tam, že se musí jít učit na zkoušku, takže to nestíhá a že ji to mrzí,“ vzpomíná Musk. Elon ale sehnal Justininu nejlepší kamarádku a zjistil, kam se obvykle chodí učit a jakou zmrzlinu má ráda. Pak se před Justin, schovanou ve studovně s učebnicí španělštiny, vynořil se dvěma kornouty rozpouštějící se čokoládové zmrzliny v ruce.

Justine snila o vášnivém vztahu s básníkem či spisovatelem. „Chtěla jsem být jako Sylvia a Ted,“ řekla7*. Místo toho se zamilovala do ambiciózního technického maniaka. Oba měli zapsaný kurz abnormální psychologie a po závěrečné zkoušce si porovnávali hodnocení. Justine dostala 97 bodů ze sta, Musk 98. „Šel za profesorem a tak dlouho do něj kvůli těm dvěma bodům hučel, až mu to opravil na sto,“ vypráví Justine. „Měla jsem pocit, jako bychom spolu pořád soutěžili.“ Musk ale uměl ukázat i romantickou tvář. Jednou poslal Justine tucet růží se vzkazem na každé z nich. Nebo jí daroval výtisk Džibránova Proroka, do kterého rukou vepsal své romantické úvahy. „Dokáže vás úplně očarovat,“ řekla Justine.

Během univerzitních let se několikrát rozešli a sešli, přičemž to býval Musk, kdo se vždy snažil je zase dát dohromady. „Byl o ni zájem, chodila s nejžádanějšími kluky, o Elona se vůbec nezajímala,“ řekla Maye. „Nesl to dost těžce.“ Taky Musk měl pár jiných dívek, ale pořád se vracel k Justine. Kdykoliv ho odmítla, zareagoval svým typickým usilovným způsobem. „Třeba mi pořád volal,“ vzpomíná Justine. „Věděli jste, že to je Elon, protože telefon nepřestal zvonit. Odpověď ‚ne‘ pro něj neexistovala. Nemohli jste se ho zbavit. Připadal mi jako Terminátor. Upře na něco ten svůj pohled a řekne: ‚To bude moje.‘ A tak mě kousek po kousku udolal.“

Univerzita Muskovi vyhovovala. Snažil se tolik neprovokovat svými encyklopedickými znalostmi a našel zde skupinu lidí, kteří respektovali jeho intelektuální schopnosti. Vysokoškolští studenti neměli sklony se jeho vyhraněným názorům na energii, vesmír a další věci, které ho momentálně zaujaly, vysmívat či je zlehčovat. Našel tu lidi, kteří jeho ambice nesráželi, ale naopak podporovali. Akademické prostředí mu prostě svědčilo.

V Muskově prvním ročníku v roce 1990 bydlel na jeho koleji Navaid Farooq, Kanaďan, který vyrůstal v Ženevě. Oba umístili na koleji do mezinárodní sekce, kde bydlel vždy kanadský student s někým ze zahraničí. Musk byl tak trochu výjimka – byl sice oficiálně kanadský občan, ale o tamním prostředí nevěděl prakticky nic. „Můj spolubydlící byl z Hongkongu, byl to příjemný kluk,“ vypráví Musk. „Svědomitě chodil na všechny přednášky, což bylo užitečné, protože já chodil do školy co nejméně.“ Nějakou dobu Musk prodával na koleji počítačové díly i celé PC, aby si přivydělal. „Uměl jsem vyrobit různé věci, co lidé potřebovali, třeba vylepšenou herní konzoli nebo jednoduchý textový procesor, ale za menší peníze, než kdyby to koupili v obchodě,“ řekl Musk. „Nebo když jim počítač nefungoval nebo ho měli zavirovaný, spravil jsem ho. Dovedl jsem vyřešit skoro každý problém.“ Farooq a Musk se sblížili díky svému zahraničnímu původu a společnému zájmu o deskové strategické hry. „Nemyslím, že snadno navazuje přátelství, ale když už je s někým kamarád, je velice loajální,“ řekl mi Farooq. Když přišla videohra Civilizace, trávili oba kamarádi hodiny u počítače a budovali své impérium – k nemalé nelibosti Farooqovy přítelkyně, která seděla zapomenuta na jiném pokoji. „Elon se dokázal do hry zabrat bez přestávky na celé hodiny.“ Oba také měli rádi samotářský životní styl. „Patříme k tomu typu lidí, co mohou být na večírku sami a necítí se trapně,“ řekl Farooq. „Přemýšlíme si o něčem a nepřijde nám to společensky divné.“

V porovnání se střední školou byl Musk na vysoké mnohem ambicióznější. Studoval podnikání, zúčastňoval se veřejných řečnických soutěží a začal projevovat ten druh zanícení a soutěživosti, který je pro jeho dnešní chování typický. Po jedné zkoušce z ekonomie se Musk, Farooq a další studenti vrátili na kolej a začali porovnávat své poznámky, aby zjistili, jak dobře asi test udělali. Brzy bylo jasné, že Elon chápe problematiku mnohem lépe než ostatní. „Byla to skupina docela dobrých studentů, ale Elon úplně vyčníval z průměru.“ Muskův zápal byl konstantou v jejich dlouholetých vztazích. „Když Elona něco zaujme, projevuje pak o věc v porovnání s jinými lidmi extrémní zájem. Tím se odlišuje od zbytku lidstva.“

V roce 1992, po dvou letech na Queen’s, získal Musk stipendium na Pensylvánské univerzitě a přesunul se do Spojených států. Ve studiu na prestižní škole patřící do Ivy League, tedy mezi nejlepší americké univerzity, viděl možnost dalších „otevřených dveří“. Pustil se do studia dvou oborů – nejdřív získal titul z ekonomie na Wharton School a pak bakalářský titul ve fyzice. Justine zůstala na Queen’s, kde pokračovala v uskutečňování svého snu stát se spisovatelkou, a udržovala s Muskem vztah na dálku. Občas ho navštěvovala, někdy pak spolu vyrazili na romantický víkend do New Yorku.

Na Pensylvánské se Muskovi dařilo ještě lépe, a vůbec nejlépe mu bylo mezi spolužáky, co studovali fyziku. „Na Penn poznal lidi, kteří mysleli stejně jako on,“ vyprávěla Maye. „Bylo tam pár technických fanatiků. Měl je tak rád. Pamatuji, že jsem s nimi šla na oběd a oni se bavili ve stylu ‚A plus B se rovná pí na druhou‘ a podobně, ale pořád vybuchovali smíchy. Bylo skvělé vidět ho tak spokojeného.“ V širší studentské komunitě ale opět moc přátel neměl. Je těžké najít bývalé studenty, kteří by si na něj vůbec pamatovali. Ale jednoho blízkého přítele zde našel, byl to Adeo Ressi, který později sám také podnikal v Silicon Valley a který má dodnes s Elonem velmi pevný vztah.

Ressi je vytáhlý chlapík, měří hodně přes metr osmdesát a působí trochu extravagantně. Umělecky založený, osobitý – byl tehdy opakem usilovně studujícího a rezervovanějšího Muska. Oba přestoupili na Penn z jiných univerzit, dostali proto ubytování na koleji nováčků. Nezajímavý společenský život však nenaplňoval Ressiho očekávání, a tak Muska přemluvil, aby si pronajali větší bydlení mimo univerzitní kampus. Sehnali celkem levně dům s deseti pokoji, byl to bývalý studentský klub. Přes týden se Musk s Ressim věnovali studiu, ale jak se blížil víkend, zejména Ressi začal dům proměňovat v noční podnik. Okna zakryl velkými pytli na odpadky, aby uvnitř byla úplná tma, stěny vyzdobil křiklavými barvami a čímkoliv, co mu přišlo pod ruku. „Byl to normální nelegální lokál a většinou nabitý,“ vzpomíná Ressi. „Měli jsme tam i pět set lidí. Vybírali jsme pět dolarů a pak mohli lidi pít kolik chtěli – pivo, želé s vodkou a další věci.“

Přišel páteční večer a dům se otřásal intenzitou basů dunících z Ressiho reproduktorů. Maye jeden večírek navštívila a zjistila, že Ressi na stěny přibil různé předměty, které nalakoval barvou svítící ve tmě. Skončila u dveří jako šatnářka a výběrčí vstupného, a jak se v krabici od bot vršily peníze, vyzbrojila se na jejich ochranu aspoň nůžkami.

Jejich druhý dům měl čtrnáct místností. Bydlel tam Musk, Ressi a ještě jeden člověk. Stoly vyrobili tak, že na staré sudy přibili prkna z překližky, a podobným provizorním způsobem vymysleli i další zařízení. Jednou se Musk vrátil domů a zjistil, že Ressi přibil jeho stůl na zeď a natřel ho reflexními barvami. Musk zareagoval po svém – sundal stůl zpátky dolů, natřel ho na černo a učil se. „Říkám mu, vole, tohle je umělecká instalace v našem domě na mejdany,“ vzpomíná Ressi. Když ale příhodu připomenete Muskovi, jen věcně odpoví: „Byl to stůl.“

Občas si Musk na večírcích dal vodku s dietní colou, ale jinak moc nepil, alkohol ho nelákal. „Někdo musel zůstat během těch flámů střízlivý,“ řekl Musk. „Na vysoké jsem si platil všechno sám a za jednu noc jsem byl schopen vydělat na nájem za celý měsíc. Adeo měl na starost dělat po domě blbosti, já se staral o provoz večírku.“ Ressi o něm vypráví: „Elon byl ten nejupjatější chlap, co jste kdy potkali. Nikdy nepil. Nikdy nic neprovedl. Nula. Doslova nic.“ Jediný případ, kdy Ressi musel zasahovat a usměrňovat Muskovo chování, nastával během videoherních orgií, které se někdy protáhly na celé dny.

Na Pensylvánské se plně rozvinul Muskův dlouholetý zájem o solární elektřinu a hledání nových způsobů využití energie.

V prosinci 1994 dostali v jednom předmětu za úkol vymyslet podnikatelský plán. Musk napsal práci s názvem „Jak je důležité míti soláry“. Práce začínala typickým Muskovým sarkastickým humorem. Začal větou: „Zítra vyjde sluníčko...“ – Little Orphan Annie se vyjadřuje k tématu obnovitelné energie. V eseji pak Musk předvídá vzestup technologií využívajících sluneční energii díky zdokonalení materiálů a budování velkých solárních elektráren. Detailně popsal, jak fungují solární články a čím by se daly zdokonalit. V závěru byl nákres „elektrárny budoucnosti“. Zobrazoval dvojici gigantických solárních polí ve vesmíru, každé čtyři kilometry široké, vysílajících elektřinu dolů na Zemi přes mikrovlnné paprsky do přijímacích antén o průměru sedmi kilometrů. Musk dostal za svou práci 98 bodů, profesor ji ohodnotil jako „velmi zajímavou a dobře napsanou“.

V další seminární práci Musk rozvinul myšlenku naskenovat elektronicky odborné dokumenty a knihy, převést je pomocí OCR do elektronické podoby a vložit veškeré informace do jediné databáze. Jednalo se o jakýsi mix dnešních služeb Google Books a Google Scholar. Třetí práce navazovala na jiné Muskovo oblíbené téma – ultrakondenzátory. Na čtyřiceti čtyřech stránkách se Musk rozplývá nadšením nad myšlenkou nové formy uložení energie (kterou jednou využije při svých budoucích aktivitách s auty, letadly a raketami). Poukázal na nejnovější výzkumy jedné laboratoře v Silicon Valley: „Konečný výsledek představuje první nový prostředek uložení významného množství elektrické energie od vynálezu baterie a palivového článku. Navíc vzhledem k tomu, že si ultrakondenzátor zachovává původní vlastnosti kondenzátoru, dokáže dodávat svou energii víc než stokrát rychleji než baterie obdobné hmotnosti a lze jej stejně rychle dobíjet.“ Musk dostal za práci 97 bodů a pochvalu za „velmi pečlivou analýzu“ a „vynikající finanční zhodnocení“!

Profesorovy poznámky byly výstižné. Musk píše jasně a přehledně, logicky se přesunuje od jednoho bodu k druhému. Co však skutečně zaujme, je Muskova schopnost elegantně zapracovat do reálného podnikatelského plánu náročné fyzikální koncepty. Už tehdy ukázal svůj neobvyklý talent najít cestičku od vědeckého pokroku k ziskovému podniku.

Když Musk začal vážněji uvažovat nad tím, čím se bude po vysoké zabývat, nejprve koketoval s myšlenkou vrhnout se do herního průmyslu. Pro videohry měl vášeň už od dětství a absolvoval i stáž v jedné vývojářské firmě. Ale došel k názoru, že to není dostatečně významný cíl. „Mám počítačové hry opravdu rád, ale i kdybych vyráběl skvělé hry, jaký by to mělo účinek na skutečný svět?“ řekl. „Nemělo by to velký vliv. I když jsou videohry mým velkým koníčkem, nějak jsem se nedokázal přimět udělat z nich svou práci.“

V rozhovorech pro média si Musk dává záležet, aby se lidi dozvěděli, že některé jeho skutečně zásadní myšlenky vznikly již v tomto období života. Vypráví, že na Queen’s i na Penn snil za bílého dne a obvykle došel ke stejnému závěru: viděl internet, obnovitelnou energii a vesmír jako tři oblasti, které projdou v následujících letech významnými změnami a ve kterých by mohl mít velký vliv. „Vykládal jsem o svých nápadech všem svým bývalým přítelkyním a bývalé manželce,“ řekl. „Asi to znělo jako totálně bláznivé řeči.“

Muskova snaha objasňovat rané základy své vášně pro elektrická auta, solární energii a rakety může vyznívat jako znak nejistoty. Jako by se Musk snažil zpětně dávat svému životnímu příběhu jakýsi rámec. Ale pro Muska je velký rozdíl mezi tím, když člověk náhodou na něco narazí, a když něco vybuduje cíleně. Vždy chtěl, aby svět věděl, že on nepatří k těm tuctovým podnikatelům ze Silicon Valley. On nebyl z těch, co jen slídili po tom, co zrovna letí, a taky ho při jeho projektech nehnala myšlenka na zbohatnutí. Celou dobu vlastně pracoval na realizaci svého základního plánu. „Opravdu jsem o všech těch věcech přemýšlel už na vysoké,“ řekl. „Není to žádný dodatečně vymyšlený příběh. Ale nechci vypadat jako někdo, kdo přišel, až už byly věci v pohybu, nebo že se ženu za módními trendy nebo že jsem oportunistický. Nejsem investor. Rád uvádím do života technologie, o kterých jsem přesvědčen, že jsou důležité pro budoucnost a že jsou v nějakém ohledu užitečné.“

4

ELONŮV PRVNÍ STARTUP

V LÉTĚ ROKU 1994 UDĚLALI ELON a jeho bratr Kimbal první krok k tomu, stát se opravdovými Američany. Vyrazili na klasický road trip, výlet autem napříč celými Spojenými státy.

Kimbal provozoval v rámci studentské organizace College Pro Painters jako franšízu malou malířskou firmu a vedlo se mu dobře. Svou část franšízy teď odprodal, peníze dali dohromady s tím, co měl Elon, a koupili si dvacet let staré otlučené BMW 320i. Na cestu se vydali z okolí San Franciska, a to v srpnu, kdy teploty v Kalifornii dosahují vrcholu. První část jejich cesty je vedla na jih do Needles, města v Mohavské poušti. Zažívali tam padesátistupňová vedra, v autě bez klimatizace se brutálně potili a zamilovali si zastávky ve fastfoodech Carl’s Jr., kde se celé hodiny aspoň trochu ochlazovali.

Cesta jim poskytla spoustu času na bouřlivou zábavu i vášnivé debaty o jejich podnikatelských snech. Internet právě začínal být přístupný i široké veřejnosti díky vzniku katalogových služeb typu Yahoo! a nástrojů typu prohlížeč Netscape. Oba bratry internet lákal a uvažovali, že by společně založili podnik, který by na něm fungoval. Z Kalifornie pokračovali do Colorada, Wyomingu, Jižní Dakoty a Illinois, střídali se za volantem, vymýšleli a analyzovali nápady nebo si jen tak vykládali, až dorazili na východ Spojených států, kde měl Musk zase na podzim nastoupit do školy. Nejlepší nápad, který z této cesty vzešel, byla internetová informační síť pro lékaře. Nemělo jít o něco tak ambiciózního jako elektronické zdravotní záznamy, ale spíš systém, ve kterém by si lékaři mohli vyměňovat informace a spolupracovat. „Zdálo se nám, že zdravotnictví je sektor, který by se dal razantně změnit,“ vzpomíná Kimbal. „Zpracoval jsem podnikatelský plán a později i problematiku marketingu a prodeje, ale nerozjelo se to. Prostě nás to nechytlo.

Začátek toho léta strávil Musk v Silicon Valley, kde absolvoval zároveň dvě pracovní stáže. Přes den pracoval v Pinnacle Research Institute v Los Gatos. Vědci v této nově založené firmě, kolem které bylo hodně publicity, zkoumali možnosti použití ultrakondenzátorů jako revolučního zdroje energie pro elektrická a hybridní auta. Jejich práce – alespoň v teoretické rovině – směřovala do ještě bizarnějšího teritoria. Musk dokázal hodiny vykládat o tom, jak by se ultrakondenzátory daly využít k vytvoření laserových zbraní po vzoru Star Wars a jiných futuristických filmů. Laserová zbraň by pálila dávky obrovské energie a střelec by pak jen vyměnil ultrakondenzátor v dolní části zbraně, stejně jako se vyměňují zásobníky, a mohl by ve střelbě pokračovat. Ultrakondenzátory vypadaly slibně i jako napájecí zdroje pro rakety. V podmínkách extrémního mechanického namáhání při vypuštění rakety by byly odolnější než baterie, navíc poskytovaly stabilnější proud po delší dobu. Musk se do práce v Pinnacle zamiloval – stala se základem jeho cvičných byznysplánů na Pensylvánské univerzitě a také jeho vlastních podnikatelských fantazií.

Večer vyrážel Musk na své druhé pracoviště, do startupu Rocket Science Games v Palo Altu. Tady měli v plánu vytvořit nejmodernější videohry s využitím nové technologie – z paměťových kazet chtěli hry přenést na CD, které by mohly nést větší množství dat. Technologie CD měla teoreticky umožnit vnést do videoher hollywoodský styl a kvalitu obrazu. Dali tu dohromady hvězdný tým složený z nadějných inženýrů i lidí z filmového průmyslu, který měl projekt rozjet. V Rocket Science pracoval například Tony Fadell, jenž se později výraznou měrou podílel na vývoji iPodu a iPhonu v Apple, nebo lidé, kteří vyvinuli pro Apple multimediální software QuickTime. Byli tam i specialisté, kteří pracovali na původních efektech pro Star Wars v Industrial Light & Magic, a pár dalších, co vyvíjeli hry v LucasArts Entertainment. V Rocket Science získal Musk představu, co se v Silicon Valley vyžaduje jak z pohledu talentu, tak z pohledu pracovní kultury. Byli tam lidé, kteří byli v práci dvacet čtyři hodin a nepřipadalo jim vůbec divné, že Musk každý den dorazí v pět odpoledne, aby nastoupil do druhého zaměstnání. „Přizvali jsme ho, aby naprogramoval některé nevýznamné části kódu,“ řekl Peter Barrett, australský inženýr, který pomáhal firmu založit. „Vůbec se tím nenechal rozházet. Po nějaké době už mu, myslím, nikdo nedával žádné instrukce a on si dělal věci po svém.“

Konkrétně měl Musk naprogramovat ovladače pro komunikaci joysticku a myši s různými počítači a hrami. Ovladač je ten protivný soubor, který musíte nainstalovat, aby vám tiskárna nebo fotoaparát fungovaly s domácím počítačem – fakt otravná práce. Musk se kdysi naučil programovat sám, myslel si o sobě, že je v tom dobrý, a tak si pro sebe vytyčil náročnější úkol. „V podstatě jsem chtěl vymyslet multitasking, jak by se na počítači dalo dělat víc věcí najednou – mohli byste načítat video z CD a zároveň hrát hru,“ vypráví Musk. „V té době jste mohli dělat buď jedno, anebo druhé. Byl to celkem komplikovaný kousek v assembleru.“ Opravdu dost komplikovaný. Musk používal příkazy, které komunikovaly přímo s hlavním mikroprocesorem, musel upravovat základní funkce počítače. Bruce Leak, bývalý hlavní vývojář QuickTime v Apple, který Muska přijímal, žasl nad jeho schopností zvládat celonoční práci. „Měl nevyčerpatelnou energii,“ řekl Leak. „Dneska mladí nemají o hardwaru představu, nevědí, jak věci fungují, ale on měl zkušenosti hackera a nebál se vymýšlet nové věci.“

V Silicon Valley našel Musk spoustu příležitostí, které tak usilovně hledal, a místo odpovídající jeho ambicím. Po dvě léta se sem vracel, a když na Pensylvánské úspěšně absolvoval oba studované obory, usadil se na západním pobřeží natrvalo. Původně měl v plánu udělat si doktorát z materiálového inženýrství a fyziky na Stanfordově univerzitě – chtěl navázal na svoji práci s ultrakondenzátory v Pinnacle. Vypráví se, že na Stanfordu vydržel přesně dva dny a pak už vábení internetu nemohl odolat. Přemluvil Kimbala, aby se přestěhoval do Silicon Valley taky, a tak mohli začít dobývat internet společně.

První náznak nějakého reálného internetového byznysu Muska napadl během jeho stáží. Do jedné z firem, kde pracoval, přišel obchodní zástupce Zlatých stránek. Kromě zařazení do klasického seznamu, tlustého výtisku Zlatých stránek, také nabízel prezentaci firmy v online seznamu. Obchodník se je snažil přesvědčit o své nabídce, ale zjevně neměl příliš ponětí, co to je internet nebo jak by na něm někdo firmu našel. Nepřesvědčivý pokus však Muska inspiroval, a tak zašel za Kimbalem. S nadšením mu vysvětloval myšlenku, jak pomáhat podnikům dostat se poprvé na internet.

„Elon mi řekl: ‚Ti chlapi nevědí, o čem mluví. Ale možná je to něco, co bychom mohli udělat my,‘“ vzpomíná Kimbal. Psal se rok 1995 a bratři se právě rozhodli založit Global Link Information Network – startup, který byl nakonec přejmenován na Zip2. (Podrobnosti o kontroverzích, které provázely založení Zip2, a o Muskově akademické dráze najdete v Dodatku 1.)

Myšlenka Zip2 byla důvtipná. V roce 1995 jen málo firem chápalo skutečný význam internetu. Nevěděly, jak se tam dostat, a neviděly ani přínos svých webových stránek nebo aspoň prezentace v internetovém katalogu typu Zlaté stránky. Elon s bratrem doufali, že přesvědčí restaurace, majitele obchodů a drobných provozoven, že nadešel čas, aby o sobě dali vědět veřejnosti brouzdající po internetu. Zip2 byl adresář firem, ve kterém se dalo vyhledávat, přičemž byl propojen s mapou. Musk princip myšlenky vysvětloval na pizze – říkal, že každý má přece právo dozvědět se, kde je nejbližší pizzerie a jak se tam dostat. Dnes, v době Google Maps nebo Yelp, to už zní samozřejmě, ale tehdy si takovou službu neuměl představit ani největší cvok.

Bratři Muskovi přivedli Zip2 k životu na Sherman Avenue č. 430 v Palo Altu. Pronajali si kancelář velikosti malého bytu – šest krát devět metrů – a pořídili nejzákladnější vybavení. Třípatrová budova měla své mouchy. Nebyly tu výtahy, toalety se často ucpávaly. „Bylo to podělané místo k práci – doslova,“ řekl jeden z tehdejších zaměstnanců. Aby měli rychlé připojení na internet, domluvil se Musk s Rayem Girouardem, který provozoval o patro níž firmu na poskytování internetových služeb. Podle Girouarda Musk provrtal vedle dveří díru do sádrokartonu a pak vedl ethernetový kabel schodišťovou šachtou přímo do jeho firmy. „Párkrát jim to trvalo déle, ale nikdy mi neodmítli účet zaplatit,“ řekl Girouard.

Zatímco Musk sám vše programoval, komunikativnější Kimbal se vydal do terénu, obcházel firmy, obchody a pokoušel se službu prodávat. Musk koupil levnou licenci na databázi firem v oblasti Sanfranciského zálivu, ve které byl uveden vždy název firmy a její adresa. Pak kontaktoval společnost Navteq, která již vynaložila miliony dolarů na vytvoření digitálních map a navigačních pokynů – daly se používat v prvních GPS navigacích – a podařil se mu mistrovský obchodní kousek. „Zatelefonovali jsme jim a oni nám poskytli svoji technologii zadarmo,“ vypráví Kimbal. Musk obě databáze spojil, a tak dostal základní funkční systém. Později měli vývojáři Zip2 doplnit původní data dalšími mapami, které by pokryly i regiony mimo hlavní metropolitní oblasti, a vytvořit vlastní navigační systém, který by dobře vypadal a fungoval na domácím počítači.

Errol Musk dal synům do začátku podnikání 28 tisíc dolarů, ale když zaplatili nájem kanceláře, licenci softwaru a vybavení, byli prakticky bez peněz. První tři měsíce fungování Zip2 žili Elon s bratrem v kanceláři. V jednom kumbálu měli oblečení, sprchovali se v ubytovně YMCA. „Někdy jsme i čtyřikrát za den jedli ve fastfoodu Jack in the Box,“ vzpomíná Kimbal. „Byl otevřený nonstop, což vyhovovalo našemu pracovnímu programu. Jednou jsem si dal ovocný koktejl a něco v něm plavalo. Tak jsem to vytáhl a pil dál. Od těch dob jsem už nikdy nebyl schopen se tam najíst, ale jejich jídelní lístek bych vám odříkal zpaměti.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Elon Musk.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.