Tato kniha je beletristické dílo. Jména, postavy, organizace, místa a události v ní uvedené jsou buď výplodem autorovy představivosti, nebo jsou použity ve fiktivním kontextu.

Tato kniha, ani žádná její část, nesmějí být kopírovány, zálohovány ani šířeny v jakékoli podobě a jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Tim Weaver, 2014

Translation © Kristýna Ševčíková, 2016

Cover © Jan Matoška, 2016

Czech Edition © Mystery Press, Praha 2016

ISBN 978-80-88096-20-7 (ePub)

ISBN 978-80-88096-21-4 (mobi)

ISBN 978-80-88096-22-1 (PDF)

Obsah

Poznámka autora

ČÁST PRVNÍ

1

2

3

4

5

6

7

8

První sbohem

9

10

11

12

13

14

15

16

Přítel

17

18

19

Útočiště

ČÁST DRUHÁ

20

21

22

23

24

25

Krabice plná bolestných vzpomínek

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

Simon

40

41

Bethlehem

ČÁST TŘETÍ

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

Casey

57

58

59

60

61

62

63

64

65

ČÁST ČTVRTÁ

66

67

68

69

Konec

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

Poděkování

Přečtěte si ukázku z dalšího případu Davida Rakera - Není cesty zpět

Přečtěte si ukázku z knihy Stopy v krvi

Přečtěte si ukázku z knihy Černé lži

Věnováno Sharlé

Poznámka autora

Jelikož jsem chtěl, aby byla kniha čtenářům dobře srozumitelná a aby měl děj patřičný spád, maličko jsem upravil pracovní praktiky i vnitřní uspořádání londýnské Metropolitní policie a britského zdravotnictví. Doufám jen, že jsem tak učinil s dostatečným taktem, abych žádnou ze zúčastněných stran neurazil.

ČÁST PRVNÍ

1

1978

Trvalo jim celou hodinu, než dorazili k pláži v malé zátoce ve tvaru podkovy na jižním cípu hrabství. Otec měl v plánu přijet na místo dřív, aby nemusel zápasit o stání na mrňavém parkovišti, a navíc mu někdo z vesnice, kde bydleli, poradil, že je tam pět míst – zastrčených pod svažitým převisem obrovské, sedmadvacet metrů vysoké skalní stěny –, kam celý den nesvítí slunce. Když dorazili na parkoviště a uviděli, že jsou ještě dvě parkovací místa volná, otec vítězoslavně zabubnoval na volant Hillman Avengeru a začal si sám pro sebe hvízdat. Tvář manželky, která seděla na sedadle spolujezdce, se rozzářila úsměvem.

„Očividně jsi spokojený.“

„Myslíš, že je na zmrzlinu ještě brzy?“

Obrátila oči v sloup. „Vždyť jsme teprve snídali.“

„Víc jak před hodinou,“ prohlásil žertovně. Jakmile zajel na parkoviště a vypnul motor, ohlédl se přes rameno na syna, který klečel na zadním sedadle, prsty měl přitisknuté ke sklu a vyhlížel ven na zátoku.

„Tak co si myslíš, synku?“

„Dá se tu šplhat po skalách, tati?“

Otec se zasmál. „To víš, že ano. Dá se tu šplhat po skalách.“

Moře bylo zrovna na ústupu a odlivová vlna za sebou nechala pás zvrásněné pláže. Za nánosem písku byla hladina průzračná jako sklo. Spousta vody byla vklíněná do pozvolně se svažujícího oblouku zátoky, zbytek odtékal do průlivu, kde to podle chlapce vypadalo, jako by svět neměl žádný konec. Byl tak nadšený, že pomohl otci odnést dolů na pláž dvě rozkládací lehátka a všechno jídlo, které měli s sebou, potom se vrátil pro kyblík a dětskou lopatičku a rozběhl se k okraji vody. Matka na něj z pláže volala, aby nechodil příliš daleko, a on jí z dálky hlasitě odpovídal, že nepůjde. Zatímco otec stavěl lehátka, matka nespouštěla chlapce z očí a sledovala cestičku otisků v písku, která vedla až dolů k moři.

„Už je tak velký,“ posteskla si.

„Je mu teprve osm, Marie.“

„Já vím.“ Zastavila se a pozorovala, jak chlapec namáčí palec do vody. „Nezdá se ti, že ten čas strašně letí? Víš, připadá mi, jako by to bylo teprve včera, co mi ho sestřičky prvně přinesly ukázat. A podívej se na něj teď.“

„Je v pohodě.“

„Já vím. Nemyslela jsem tím, že by s ním bylo něco v nepořádku. Chtěla jsem jenom říct, že… než se nadějeme, bude mít ženu a vlastní děti. A možná že tu ani nezůstane.“

„Ovšemže tady zůstane.“

„Nemá tu žádnou budoucnost, Tome.“

„O čem to mluvíš? Převezme přece obchod.“

„Říká, že žádný obchod nechce.“

„Je mu teprve osm.“ Přistoupil k ní zezadu a objal ji kolem pasu. „Ještě neví, co chce. Já si v osmi přál být kosmonautem.“

„Prostě jen nechci, aby na nás zapomněl.“

Políbil svou ženu na tvář. „Na maminku nezapomene.“

Na okraji vody se chlapec obrátil zpátky k nim a zamával na ně, aby šli za ním. „Mamí!“ křičel. „Mamí, pojď se podívat, něco ti ukážu!“

„Vidíš?“ chlácholil ji otec. „Říkal jsem ti, že na tebe nezapomene.“

Znova se usmála, políbila manžela na tvář a zamířila k místu, kde její syn stál po kolena ve vodě a ukazoval prstem na něco v dálce na moři, co se nacházelo za okrajem zátoky. Zadívala se stejným směrem jako on, ale nejdřív neviděla nic, co by mohlo tolik upoutat jeho pozornost. Pak se to však vynořilo dál na moři jako osamělá, proudem unášená loď.

Ostrov.

Dlouho se ho snažila vytěsnit z paměti, i to, jak je to k němu odsud blízko.

„Co se děje, zlatíčko?“ otázala se, přestože odpověď už znala.

Ostrov čněl nad mořem jako ploutev, skalnatý kousek země, který byl od nich vzdálený asi půl kilometru, rozpačitý, zlomený, zlověstný. Dokonce i z této vzdálenosti, i když se světlo odráželo na vodě a slunce neúnavně pražilo, bylo na ostrově pořád cosi temného. Všechny příběhy, o kterých mohl vyprávět, všechny vzpomínky, které by nejradši zapomněl.

Instinktivně položila synovi ruku na rameno.

„Co je to tam?“ zeptal se.

Pohlédla do dálky na moře, ale nevěděla, jak mu má odpovědět.

„Mami?“

„To je… To je, ehm…“

„Co?“ naléhal chlapec. „Co je to, mami?“

Potom syna pomalu bezděčně přitáhla k sobě, přitiskla jej ke svému boku a vysvětlila mu: „Jedno ošklivé místo, drahoušku. Strašně ošklivé.“

2

2013

Z adresy, kterou mi dali, byl výhled na železniční nádraží v londýnské čtvrti Pimlico, kde se řadily vlaky. Dvoupatrová budova postavená z typických londýnských ručně dělaných žlutých cihel ležela zhruba půl kilometru jižně od stanice Victoria, téměř na břehu řeky Temže. Budova nebyla nijak označená a měla tmavá okna, takže to vypadalo, jako by tam nikdo nebydlel. Nebyla to však pravda. Když jsem přišel blíž, všiml jsem si, že domovní dveře z tvrdého masivu byly čerstvě natřené bledě modrou barvou a na zdi byla připevněná bezpečnostní kamera, jejíž objektiv mířil na vchod. Vedle dveří se nacházel číselný panel s domovním telefonem. Jedenkrát jsem stiskl zvonek a čekal jsem.

Z místa, kde jsem stál, řeku téměř zcela zakrývaly zrezavělé příčky železničního mostu. V mezerách mezi nimi bylo ale vidět loudavé procesí vyhlídkových lodí, které si prorážely cestu vodní hladinou. Vánoce už klepaly na dveře, a tak byly všechny lodě ověšené řetězy malých barevných žároviček, které jim blikaly v oknech. Někteří turisté stáli na palubách a s čepicemi Santa Clause na hlavách čelili odvážně zimnímu chladu. Jinak mi připadalo, že se ranní město ponořilo do jakéhosi podivného druhu ticha – do jakési šedi, jako by město přemohl zimní spánek.

O několik vteřin později se ozvalo cinknutí a dveře s bouchnutím odskočily z rámu. Vstoupil jsem do krátké chodby s naleštěnými dubovými prkny a velkým klenutým oknem, z něhož proudilo dovnitř světlo a rozlévalo se po zdech a po stropě. Veškeré zařízení bylo laděno do stejné neutrální šedobílé barvy, tedy až na dvoje modré dveře na konci chodby a mramorovou přepážku po pravé straně. Za ní seděla elegantně oblečená žena, které mohlo být něco málo přes dvacet.

„Pan Raker?“

Přikývl jsem. „Jenom tak hádáte?“

Usmála se, sáhla dolů pod pult a vytáhla návštěvní knihu. „Bylo mi řečeno, že vás mám přibližně v tuto dobu očekávat,“ vysvětlovala mi a položila na desky knihy plnicí pero. „Nejprve laskavě zapište jméno a datum, a já vám potom ukážu, kam máte jít.“

Podepsal jsem se. „Dnes je dvanáctého prosince, že ano?“

„Ano, pane.“ Jakmile jsem dokončil zápis, pokynula mi rukou k prvním modrým dveřím. „Těmito dveřmi dojdete až k zasedacím místnostem. Dveře, do kterých máte jít, jsou označeny jménem Dickens. Po schůzce je vám k dispozici sociální zařízení. V suterénu je bar, a těmi druhými dveřmi dojdete do restaurace. Jídla podáváme mezi dvanáctou a čtvrtou hodinou – musím vás ovšem upozornit, že je nutné, abyste s sebou měl svého zástupce. Oběd totiž podáváme pouze hostům, kteří obědvají s některým z našich členů.“

„Rozumím.“

„Další otázky, pane Rakere?“

„Ne, myslím, že to bude všechno.“

Prošel jsem prvními modrými dveřmi.

Vstoupil jsem do chodby a naskytl se mi pohled na dalších osm dveří, po čtyřech na obou stranách. Všechny byly zavřené a byly na nich připevněné mosazné štítky. Na každém štítku stálo jméno jednoho britského spisovatele, Dickens byl čtvrtý vzadu vlevo. Když jsem přistoupil blíž, zaslechl jsem v jedné z místností tlumený rozhovor. Ve zbylých panovalo naprosté ticho. Dvakrát jsem zaklepal na dveře, na nichž stálo Dickens.

„Dále.“

Zasedací místnost byla sice malá, ale jinak se jí nedalo naprosto nic vytknout. Opět dubová podlaha, čokoládově hnědé stěny, tři a půl metru dlouhý stůl a okna, která sahala od podlahy až ke stropu a skýtala výhled do dokonale upravené zahrady. Nad zahradou jsem rozeznal železniční most, ale jinak by člověk snadno zapomněl, že budovu obklopovala průmyslová zóna a silnice.

„Pane Rakere.“

Vrchní inspektorka Melanie Crawová se zvedla z křesla v čele stolu – před ní ležel notebook a zavřená složka – a obešla ho, aby se se mnou přivítala. Potřásli jsme si rukama, ona potom přibouchla dveře a nasměrovala mne ke stolu. Posadil jsem se a sundal si bundu.

„Dáte si něco k pití?“ zeptala se.

„Jenom vodu, děkuji.“

Inspektorce Crawové bylo něco málo přes čtyřicet, byla štíhlá jako proutek, měla krátce střižené vlasy zformované do praktického účesu a studené, nečitelné oči. Neviděl jsem na ní žádné šperky, tedy až na snubní prsten. Byl to ten typ ženy, co si na sebe nikdy nevezme sukni a chodí pořád jenom v kalhotách, a ještě k tomu vždycky v těch samých tlumených barvách. Byla stoicky klidná a vyrovnaná – žena, kterou hned tak něco nezlomí, přesto nepůsobila bezcitně. Měla pro lidi porozumění, uměla vycítit, co je pohání dopředu. Nikdy mezi námi nebyl žádný pracovní vztah. Naše vzájemná existence se dala popsat jen jako řada jízlivých a často rozvášněných konfliktů. Navzdory tomu jsem ji však obdivoval, byť jsem nedovedl odhadnout, jestli je ten pocit vzájemný.

Když odešla k sekretáři ve vzdáleném rohu místnosti, na kterém stál džbán vychlazené vody a několik skleniček, rozhostilo se mezi námi krátké, nepříjemné ticho.

Možná že to nebylo až tak překvapivé. Živil jsem se hledáním ztracených lidí, a skrze svoji práci jsem se s inspektorkou Crawovou dostal do křížku v době, kdy pracovala jako hlavní vyšetřovatelka na případu, při němž jsem málem přišel o život. Tehdy mě jeden chlápek, kterého jsme se oba pokoušeli najít, bodl do hrudníku a nechal mne umírat v přítmí hřbitova. Buďto jsem měl štěstí nebo mi přál osud, nebo možná tak trochu obojí, ale našli mě a odvezli do nemocnice, kde jsem byl měsíc upoutaný na lůžko a další čtyři měsíce jsem se zotavoval ve starém domku, který mi zanechali rodiče v jižním Devonu.

Po tom, co se stalo, jsem si říkal, jestli se ještě vůbec chci někdy vrátit zpátky.

Nakonec jsem se však do Londýna vrátil. Nebylo to jen tím, že mě většina práce čekala právě tady ve městě, ale hlavně proto, že jakmile fyzická bolest polevila, musel jsem překonat vzpomínky na to, co se mi stalo – a všechny ty vzpomínky byly spojeny právě s tímto místem. Podala mi sklenici vody a mě napadlo, že – osmnáct měsíců od té nehody – bude Melanie Crawová taky jiná. Pro mě se toho změnilo hodně. Nechtělo se mi věřit, že by to pro ni nic neznamenalo.

„Díky, že jste přišel,“ prolomila ticho. „Vidím, že jste to bez problémů našel.“

„Z cesty to vypadá opuštěně.“

Usmála se a posadila se. „Myslím, že právě proto se to tu lidem tak líbí.“

„Vy jste tady členem?“

„Přes manžela. Takováhle místa… Řekla bych, že je to spíše mužská záležitost. Vážně tomu nerozumím, ale vždycky jej to činilo šťastným. A když si potřebuju s někým takhle smluvit schůzku, tak se to hodí.“

„Jak to myslíte?“

Pokývala hlavou. „Chtěla jsem vám nabídnout práci.“ Když uviděla můj překvapený výraz, znova přikývla, jako by mě o své nabídce chtěla opětovně ujistit, a posunula složku přes stůl ke mně.

Letmo jsem na papíry pohlédl a vzápětí jsem stočil oči zpátky k ní.

„Chci, abyste někoho našel.“

Tentokrát jsem se musel pousmát zase já. O tom, jak jsem si v minulosti udělal nepřátele mezi příslušníky londýnské Metropolitní policie, mezi něž patřila i inspektorka Crawová, bych mohl vypravovat dlouhé a barvité historky. Nedělal jsem to schválně, ani jsem se v tom nijak nevyžíval. Prostě to vyplynulo z toho, co jsem právě dělal. Nakonec jsem to přijal jako nevyhnutelné zlo. Tuhle práci jsem přece nedělal proto, abych si získal přátele. Mým cílem bylo navrátit domů ty, kteří se ztratili.

„Nedovedu si představit, že by k tomu Metropolitní policie dala souhlas,“ namítl jsem.

„To máte pravdu.“

„Tak proč jsem tady?“

„Vy ale nebudete dělat pro Metropolitní policii.“

Prohlížel jsem si ji, protože jsem měl okamžitě podezření, že má něco za lubem. Představa, že mě inspektorka Crawová žádá o pomoc – právě když čas otupil vzpomínku na naše poslední setkání –, mi připadala naprosto zvrácená. Byl to ten typ věci, kterou by odmítla udělat, i kdyby jí někdo držel pistoli u hlavy. Její tvář však zůstala naprosto nehybná. Žádný náznak toho, že by to nemyslela vážně.

A tak jsem složku otevřel.

Z fotky se na mě díval muž, kterému bylo něco málo přes šedesát. Jeho momentka byla připevněná sešívačkou k přední straně hlášení o pohřešované osobě. Seděl na okraji skály, někde na vřesovišti, a v dálce za ním se rozprostíralo široké zelené údolí. Vypadalo to, jako by obrázek někdo obstřihl. Podél jedné strany fotografie byl totiž obrys další postavy, a u spodního okraje jsem zase rozpoznal záhyb ruksaku. Ten muž se jmenoval Leonard Franks.

A nezvěstný byl od třetího března.

Bylo mu dvaašedesát, byl vysoký sto osmdesát pět centimetrů, měl šedivé vlasy a modré oči. Bylo mi jasné, že popis jeho fyzického vzhledu nebude to, co mi jej teď pomůže najít. Z praxe jsem věděl, že jakmile se lidé oprostí od každodenní rutiny, rychle se mění. Občas proto, že sami chtějí, a občas proto, že je k tomu někdo donutí. Ale ve většině případů, pokud to dojde tak daleko, už vlastně nedělají vůbec žádná rozhodnutí – touhle dobou už totiž většina ztracených lidí hnije někde v díře a čeká, až je někdo objeví. A přestože jsem rodinám, pro něž jsem pracoval, dával naději a vycházel z předpokladu, že pohřešovaná osoba je ještě naživu, Franks byl nezvěstný devět měsíců – a po takové době už v pátrání po zmizelém člověku nehraje roli, jak dotyčná osoba vypadá. Mnohem důležitější je, jak pohřešovaný uvažuje. Jaký způsob si ke svému odchodu vybral. Proč se rozhodl odejít.

A kam si to namířil.

Podíval jsem se na jeho adresu. „Bydlel v Postbridge?“

„Ano, asi kilometr a půl severně od něj.“

To bylo přímo v srdci Dartmooru, takových pětapadesát kilometrů severně od vesnice, kde jsem vyrůstal já. Když jsem se však vrátil k jeho profilové fotografii, bylo mi hned jasné, že se tenhle člověk narodil někde v Londýně a strávil ve velkoměstě celý život.

„Takže se do Devonu odstěhoval na důchod?“

Opět přikývla. „Před dvěma lety.“

Začal jsem listovat zbytkem dokumentu, a tehdy jsem poprvé zaregistroval, že muž byl policejní důstojník, který odcházel do důchodu z pozice vrchního inspektora oddělení vražd a závažných zločinů. Byla to služebně vyšší funkce a zdálo se, že si jej značně považovali. Jak jsem vyčetl z jeho záznamů, poslali jej do penze v pětapadesáti, po třiceti letech služby. Měl tedy nárok na penzi, zástupce vyšetřovacího komisaře jej ovšem požádal, aby u policie ještě zůstal.

„Jak se ten člověk ztratil?“ zeptal jsem se.

„Žili se ženou v domě, který vypadal jako stará myslivecká chata,“ vysvětlovala inspektorka Crawová. „Z jedné strany domu byla přistavena kůlna na dříví a vzadu za budovou byla ještě jedna bouda, kde schovávali nářadí. To je asi tak všechno, co tam bylo. Žili tam v kopcích, značně izolovaní od lidí. Jejich nejbližší sousedé bydleli asi kilometr a půl daleko, kolem domu se do všech stran rozbíhala otevřená planina porostlá vřesem, a bylo tam takové ticho, že když se blížilo auto, slyšeli ho už pět minut předtím, než bylo vidět.“

Pohlédla přes stůl na Franksovu fotografii.

„Každopádně, oba manželé seděli jednoho pozdního odpoledne doma u krbu. Oheň už začal vyhasínat a Franksova žena jej požádala, aby přinesl další polena. Bylo to začátkem března, takže bylo ještě docela chladno, obzvlášť tam nahoře na slatinách. Pak odešla postavit vodu na čaj a ukrojit každému kousek dortu, zatímco on se vydal ven do kůlny. Nebylo na tom nic neobvyklého, dělal to už tisíckrát. Dřevník stojí prakticky na konci verandy, ani ne tři metry od vchodových dveří.“ Zarazila se a pohlédla na mě. „Jenomže tentokrát už zpátky nedošel.“

Zamračil jsem se. „Odešel do kůlny na dříví a už se nevrátil?“

„Přesně tak.“

„A kam tedy šel?“

Pokrčila rameny.

„Šla se jeho žena podívat, kde je?“

„Ano.“

„A nenašla ho?“

„Nebyla ještě tma, takže bylo jasně vidět na všechny strany. Neviděla žádná auta ani lidi. Bydleli tam nahoře úplně sami. Jako by se vypařil.“

Stočil jsem pohled dolů na Franksovu fotografii. Pečlivě jsem si prohlédl jeho tvář a tehdy prvně jsem si povšiml určité fyzické podobnosti.

„Co je to za člověka?“ chtěl jsem vědět.

„Jmenuje se Leonard Franks.“

„Ne, to nemyslím. Nejste s ním příbuzná?“

Na okamžik se odmlčela. Nezvedla oči od fotografie, dlaně měla volně položené na stole. „Je to můj otec,“ pronesla tiše.

3

Inspektorka Crawová seděla bez hnutí.

„Táta měl odejít do důchodu v pětapadesáti, tak jak chtěl. Jenže oni mu nabídli spoustu peněz, když zůstane, a nejspíš měl v hloubi duše strach, že se bude v penzi nudit. Kromě Metropolitní policie nic jiného neznal. Byl to celý jeho život. A tak tu nabídku přijal a uvázal se na dalších pět let.“ Podívala se na mě. Nejdřív apaticky, pak ale pokrčila rameny a z výrazu její tváře bylo patrné, že s tím nesouhlasila. „O osmnáct měsíců později toho začal litovat. Nechtěl se z toho vykroutit – takový on nebyl, neměl ve zvyku nechávat druhé na holičkách –, ale pomalu se mu začal Londýn ošklivit. Stěžoval si úplně na všechno: že je ve městě ustavičný hluk, že musí bydlet nad hlavou někoho jiného, nadával na davy v metru a odsuzoval i městskou politiku. A tak odpočítával čas, než mu bude šedesát, potom si s mámou sbalili svých pár švestek a odstěhovali se.“

„Proč zrovna do Devonu?“

Pokrčila rameny. „Prostě to tam vždycky měli rádi.“

„Nemáte tam žádné další příbuzné?“

„Ne, to nemáme.“ Přejela prstem po hraně notebooku a na krátký okamžik se zabrala do vzpomínek. Ve tváři se jí objevil přívětivější výraz, zřejmě vzpomínala na otce. Jenže potom blažený výraz zastínila bolestná vzpomínka. „Asi tak před rokem se táta dal do řeči s jedním chlapíkem, který se nedávno přistěhoval do jejich vesnice i se ženou. Jmenoval se Derek Cortez. Spřátelili se a pak vyšlo najevo, že Cortez byl taky dřív polda. Řadu let stál v čele kriminální policie v Plymouthu. Svěřil se tátovi, že už je taky v penzi, ale že ještě dělá konzultace pro oddělení, které se zabývá odloženými případy.“

Dle mého výrazu mohla usoudit, že to pro mě není nic neznámého: Útvar pro odhalování odložených kriminálních zločinů. Oficiálně měli na starosti vraždy, které nebyly nikdy objasněny.

Případy, které byly uloženy k ledu.

„Cortez si vždycky prošel spisy,“ pokračovala ve vysvětlování, „sdělil policii, jaký má na daný případ názor, a tak si vydělal trochu peněz stranou. To všechno naprosto legálním způsobem – v Metropolitní policii to děláme stejně.“ Přesunula ruce ke sklenici vody. Přitáhla ji k sobě, ale nenapila se. „Asi uhádnete, co následovalo. Cortez nabídl tátovi, že jestli chce, promluví se známým, který dělá pro Devonský a cornwallský policejní okrsek. Že by se za něj přimluvil a táta by jim pak mohl taky pomáhat. Táta by takovou nabídku za jiných okolností hned na místě odmítl, protože to bylo teprve dva roky, co od policie odešel, a byl docela rád, že už je v penzi – jenomže chtěli zrovna s mámou dělat rozsáhlou rekonstrukci kuchyně, a tak si nemohli nechat ujít příležitost vydělat trochu peněz navíc, které by jim pomohly stavební úpravy zaplatit. Koneckonců to byla práce na odložených případech, a tak si říkali, že na něj nikdo nebude tlačit. Jakékoli informace, které objeví, budou brát jako bonus, a taky věděl, že jejich veranda bude jediná kancelář, kam bude muset dojíždět. A tak řekl Cortezovi, že pár případů vezme. Pokud to půjde dobře, udělá toho víc. A pokud ne, nikdo se na něj kvůli tomu nebude zlobit.“

Naklonil jsem se dopředu a zapsal si pár poznámek.

Když jsem sem přišel, bylo v místnosti chladno. Teď už se ale začínalo pomalu oteplovat a klimatizační jednotka na stěně vyplňovala ticho slabým hučením.

„A co bylo dál?“

Neodpověděla a upírala pohled do prostoru mezi námi. Hlavou mi bleskla vzpomínka na to, jak jsme spolu před osmnácti měsíci seděli v domě jednoho vraha. Teď se ten okamžik zopakoval, bod v čase znovu ožil, pouze s tím rozdílem, že jsme každý byli na jiné straně. Lidé mohou vzájemně duševně splynout, lidský život je propojen s životem druhých lidí. Pokud tohle něco dokazovalo, pak to byl právě tento okamžik.

„V době, kdy odcházel do penze, sloužil u Metropolitní policie už pětatřicet let,“ pronesla s propletenými prsty, ruce měla položené na stole před sebou. „Letos dělám u Metropolitní devatenáctým rokem. Zvláštní na tom ale je, že jsme spolu o práci vlastně nikdy nemluvili. Oběma nám to tak vyhovovalo. Táta si nikdy nebral žádný z případů domů, protože chtěl mít jasné hranice mezi osobním životem s mámou a životem, který trávil ve funkci policisty. A já jsem nechtěla, aby mě kdokoli z Metropolitní obviňoval z toho, že se mi od něj dostává zvláštního zacházení. Proto jsem neužívala příjmení Franksová, když jsem u policie začínala. Crawová se jmenovala moje matka za svobodna. Takhle to bylo lepší. Nikdy jsem od něj nečekala žádné laskavosti, a taky jsem nikdy nic takového nechtěla. Všechno, čeho jsem dosáhla, jsem dosáhla sama, aniž by na tom měl táta sebemenší zásluhu anebo mi k tomu jakkoli dopomohlo jeho příjmení.“ Odmlčela se a zadívala se na mě. Svaly v její tváři se napnuly, jako by se pokoušela potlačit emoce. „Jenže potom se něco změnilo. Když slavil dvaašedesáté narozeniny – to bylo třiadvacátého února –, přijeli jsme za ním s manželem a dětmi na návštěvu, a on mi začal vypravovat o jednom případu, na kterém pracoval.“

„Co to bylo za případ?“

„Zmínil se mi o té práci policejního konzultanta, pro kterou jej Cortez navrhl. Seděli jsme tam spolu sami, jen my dva – můj manžel Bill byl v horním patře a máma i děti si šly už lehnout. Vzpomínám si, jak mě udivovalo, že se vůbec nechal zlákat k tomu, aby něco takového vzal. Ještě víc jsem ale byla překvapená, že se o tom se mnou dal do řeči. Jak jsem už říkala, předtím, než odešel do důchodu, jsme se o jeho práci nikdy nebavili, opravdu nikdy. Přesto se o dvě minuty později přede mnou o jednom případu rozvykládal.“ Náhle stočila pohled na otcovu fotografii. „Ať už v tom bylo cokoli, opravdu to na něj doléhalo.“

Okamžitě jsem z jejích slov vycítil skrytý podtext. Pracoval v Metropolitní policii pětatřicet let, měl na povel celé oddělení vražd, viděl snad už všechno, s čím se člověk při takové práci může potkat, všechno to utrpení, které lidé způsobují, veškeré ohavnosti – a přece nakonec narazil na případ, kterému nemohl přijít na kloub. Všichni poldové to tak měli, a nebyly to vždycky ty nejhrůzostrašnější případy, ani případy, které vyvolávaly u lidí největší vztek. Občas případ totiž uvázl na mrtvém bodě z docela odlišných důvodů.

„Jakým způsobem to na něj doléhalo?“

Při zvuku mého hlasu sebou trhla, otázka ji vyrušila z hlubokého zamyšlení. Když se konečně začala zase soustředit, její chladná, neústupná povaha se částečně zase vrátila. „To je právě ten problém,“ posteskla si. „Nikdy jsem z něj nedostala žádné podrobnosti. Nezmínil se o oběti, pokud tam vůbec oběť byla. Nemluvil o žádných specifických detailech, neuvedl žádná jména. Prostě si jen postěžoval, že mu ten případ nejde z hlavy a že na něj musí pořád myslet. Celkově mi o něm vykládal asi jen minutu, ale i tak to bylo víc, než mi kdy řekl o kterémkoli případu, na kterém dělal u Metropolitní.“

„Takže vám nesvěřil vůbec žádné detaily?“

Zavrtěla hlavou.

„Nevzpomínáte si na nic z toho, co říkal?“

Ušklíbla se. „Podívejte, musíte pochopit jednu věc. Táta se nesvěřuje jako jiní lidé. Už tím, že mi o tom případu vůbec řekl a divně se na mě přitom podíval, se mi otevřel jako nikdy dřív. Nevychrlil na mě veškeré podrobnosti o každém vyšetřování, na kterém se kdy za těch pětatřicet let podílel.“

Otráveně se odmlčela. Na krátký okamžik jsem si myslel, že to celé označí za špatný nápad a pošle mě pryč – ona však místo toho založila ruce na prsou a pohodlně se zaklonila v křesle.

„Jediné, co vám můžu říct, je, že podle způsobu, jakým o tom mluvil – nebo spíš jak to téma obcházel –, to vypadalo, jako by to souviselo s případem, na kterém dělal už u Metropolitní policie. Neřekl to sice přímo, ale takhle to na mě působilo. Mluvil o tom, jako by o té kauze už něco věděl. Jenže když jsem se zkoušela vyptávat, hned změnil téma. Nešlo pouze o obsah onoho rozhovoru, bylo v tom něco víc…“ Zarazila se, pohupovala hlavou ze strany na stranu a snažila se najít správná slova. Prohrábla si rukou vlasy. „Šlo spíš o tón jeho hlasu, ten… smutek, který se mu ozýval v hlase. Neutkvělo mi v paměti nic z toho, co onoho večera říkal. Pamatuju si jenom, jak přitom vypadal.“

„Takže jste za ním jela na jih, abyste s ním třiadvacátého února oslavila narozeniny – a potom, o osm dní později, tedy třetího března, se ztratil?“

Přikývla na znamení souhlasu. „Ano.“

„Máte kopii případu, na kterém pracoval?“

„To nemám.“

„Nezůstala někde v domě?“

„Ne. To byla první věc, kterou jsem hledala, potom co mi máma zavolala a řekla mi, že zmizel. Rozjela jsem se tam a převrátila to tam vzhůru nohama, abych to našla.“

„Mohl si ten spis třeba uložit někde jinde?“

„To je taky možnost. Proč by ale něco takového dělal?“

Jenže ona věděla proč. Oba jsme to věděli. Část jejího já prostě jen dělala všechno proto, aby na to nemusela myslet. Odmítala si připustit, že ať už v tom spisu bylo cokoli, možná to stačilo k tomu, aby Franks zamířil ven k hranici dříví a už se nikdy nevrátil. Existovala celá řada důvodů, proč mohl dotyčný spis přechovávat mimo domov. Mohlo to být kvůli jeho ženě, aby si zachoval duševní zdraví, anebo se tím chránil. Třeba se kvůli tomu spisu ocitl v nebezpečí. Anebo se cítil natolik zatížený a vyvedený z míry tím, co se v něm psalo, že nebyl schopen se přes to přenést.

Byl to ale dostatečný důvod k tomu, aby jednoduše vyšel ze dveří, obrátil se ke svému dosavadnímu životu zády a opustil ženu, dceru i vnoučata? Vzhledem k tomu, že strávil pětatřicet let jako vyšetřovatel u Metropolitní policie, mi bylo zatěžko tuto představu přijmout – nicméně jsem ho neznal, a tak jsem tu myšlenku nemohl zatím vyloučit.

Každý má určitou hranici únosnosti. Pohlédl jsem na ni. „V jiných ohledech vám otec připadal v pořádku? Neměla jste o něj starost z jiného důvodu? Vaše matka se vám nikdy nezmínila, že by se choval nějak jinak?“

„Ptáte se mě, jestli neměl sebevražedné úmysly?“ Ne že by na mě přímo vystartovala, očividně mi však chtěla sdělit asi toto: už jsem o tom uvažovala – a odpověď zní ne.

„Lidé, kteří stojí za vlastním zmizením, nemají nutně sebevražedné tendence,“ obhajoval jsem se. „Občas se stane, že něco takového udělají, aby mohli začít úplně od začátku. Opustit starý život a začít nový.“

„To by táta neudělal.“

„Někdy to udělají pro dobro své rodiny.“

„A co z toho podle vás máma měla?“

„To je právě to. Nevíme, co bylo v tom spisu. Mohl to udělat z lásky k rodině. Třeba cítil, že odchodem sníží riziko, které vám všem hrozilo.“

Nic na to neřekla, ale zjevně o tom nebyla zrovna přesvědčená. Chápal jsem její pocit marnosti i pochybnosti o tom, že by od nich otec odešel dobrovolně – přesto právě ona víc než kdokoli jiný věděla, že je třeba vzít v úvahu všechny možnosti.

„Po finanční stránce vycházeli dobře?“

„Neměli žádné finanční potíže. Táta vzal práci konzultanta, aby měli víc peněz na renovaci kuchyně – ale klidně se bez toho mohli obejít. Měl slušnou penzi odpovídající jeho odslouženým rokům.“

„A mezi nimi dvěma bylo všechno v pořádku?“

„Byli v pohodě.“

„A řekli by vám, kdyby měli problémy?“

„Byli v pohodě,“ zopakovala a položila přitom obě ruce dlaněmi na stůl, rozprostřela prsty a její snubní prsten slabě zacinkal o dýhu stolu.

„Rozumím,“ snažil jsem se ji uchlácholit. „Ale kdyby přece jenom problémy měli, řekli by vám o tom?“

Na tváři se jí objevil prchavý úsměv, když si uvědomila, že je to teď ona, kdo odpovídá na otázky. „Máma by mi to řekla. Táta byl mnohem uzavřenější. Nechával si všechno pro sebe.“

To už jsem někde viděl, pomyslel jsem si. Přesně jako inspektorka Crawová.

„Máte sourozence?“

„Bratra. Jmenuje se Carl.“

„A kde bydlí?“

„Před osmi lety potkal jednu Australanku a v roce 2010 se odstěhoval do Sydney. Můžu vám s ním domluvit rozhovor přes skype,“ dodala. Skutečnost, že žije na opačném konci světa, ale snižovala pravděpodobnost, že bude o zmizení něco vědět nebo do něj bude jakkoli zapletený. To jsme věděli oba. Jako by mi tuto myšlenku chtěla potvrdit, doplnila: „Od té doby, co se odstěhoval, v Británii nebyl.“

„Dobře. Takže kdo dával dohromady spis o pohřešování?“

„Když mi máma zavolala, jela jsem za ní a pak jsem ji odvezla do městečka Newton Abbot. Na místní policejní stanici se nás ujal chlápek jménem Reed. Iain Reed.“ Na chvíli se odmlčela a dívala se, jak si do poznámek zapisuju policistovo jméno. V místnosti bylo teď takové ticho, že bylo slyšet i to, jak hrot pera škrábe o papír. „Připadalo mi, že je docela chytrý. Říkal, že vyslechne všechny případné svědky. Jenomže když mi pak o několik týdnů později zavolal, pátrání už očividně začínalo upadat. Sejmuli otisky v domě, odebrali vzorek DNA, prověřili tátovo auto, promluvili si s jeho přáteli, s Derekem Cortezem – prostě s každým, kdo by v tom případu mohl sehrát sebemenší roli – a neměli vůbec nic. A tak jsem obvolala pár lidí a začala pátrat sama. První na řadě byl Cortez.“

„Co jste z něho dostala?“

„Nebyl to můj případ, takže jsem ho nemohla zatáhnout do výslechové místnosti a vymlátit to z něj. Jediné, čeho jsem se mohla držet, byl můj instinkt. Ale pokud mohu soudit, Cortez prošel. Neshledala jsem na něm nic špatného. Jevil se mi jako upřímný a poctivý chlap. Takový ten typ staromódního policajta, který patrně za celou tu dobu, co byl u policie, nešel ani jedinkrát do žádného rizika. Silně pochybuju, že by se kdy do čehokoli zapletl. Tedy až na to, že to byl právě on, kdo tátu vlastně navrhl.“

„Cortez věděl, co bylo obsahem toho spisu?“

„Ne,“ odpověděla. „Spisy odložených případů, které posílali na posouzení tátovi, mu prý nikdy neukazovali. Tak ten proces nefungoval. Jediný, kdo k těm složkám měl přístup, byl táta.“

„Zdá se vám toto tvrzení věrohodné?“

„Ověřila jsem si to. Jeho úkolem bylo předat tátovu adresu a doporučení jeho prostředníkovi z Útvaru pro odhalování odložených kriminálních zločinů – a oni už potom měli tátu zkontaktovat sami.“

„A kdo byl ten otcův kontakt z Útvaru?“

„Vrchní inspektor Gavin Clark.“

„Mluvila jste s ním?“

„Ano. Byl úplně jiný než Cortez, takový snaživější – nejspíš proto, že byl pořád ještě u policie. Ze začátku jsem mu neřekla, čím se živím. Když mě ale schválně ignoroval, prozradila jsem mu, kdo jsem, a vyrukovala jsem na něj s tím, že jsme přece všichni ‚jedné krve‘. ,Projevte přece špetku solidarity,‘ povídám mu. ,Měli bychom všichni táhnout za jeden provaz.‘ Nakonec souhlasil.“ Na okamžik to vypadalo, jako by z ní ta bojovnost trochu vyprchala. „Pak z něj ale vypadlo, že tátovi vlastně nikdy neposlal jediný případ.“

To mě zarazilo. „Cože?“

„Cortez postoupil doporučení Clarkovi. Clark mluvil s tátou po telefonu a dostal na něj kladný posudek od Metropolitní policie. Říkal, že strašně rád využije tátovy zkušenosti, ale že zatím ještě čeká, než budou schváleny všechny podklady. Bez toho mu prý nic poslat nemůže.“

„Tak počkat. Váš otec na žádném odloženém případu nakonec nedělal?“

„Ne.“

„Myslíte, že Clark lhal?“

„Ne. Podle mě nelhal Clark ani Cortez, a nemyslím si ani to, že by mi lhal táta. Ať už se k němu dostal jakoukoli cestou, skutečně na takovém případu pracoval.“

„Takže podle vás mu přesně v tom okamžiku, kdy svolil, že bude pomáhat Útvaru, shodou okolností přistál na stole další odložený případ? Že mu jiný polda, který se dozvěděl, že je zrovna k mání, poslal jiný spis – a vyfoukl ho Clarkovi přímo před nosem?“

Musela vidět nedůvěru v mé tváři, přesto zůstala v klidu. „Neřekla bych, že mu ten spis poslal někdo jiný z Útvaru. Podle mě to ani nebyl spis od nich. Vlastně jsem na pochybách, jestli mu ten spis poslal vůbec polda.“

„A kdo tedy?“

„Podle mě to mohl klidně být někdo zvenčí.“

Svraštil jsem čelo. „Civilista, který měl přístup k policejnímu spisu?“

„Možná to nebyl oficiální policejní spis.“

Nikdy se vlastně nezmínila o tom, že by Franks konzultoval policejní spis. Řekla jen, že prošetřoval odložený případ. Přesto mi bylo stále zatěžko tomu uvěřit. Jestliže mu ten spis neposlal Clark, byl to někdo, kdo měl informace o tom, že se Franks nebrání práci konzultanta, někdo, kdo za ním přišel ve stejný okamžik, a zároveň to musel být někdo, kdo měl dostatečnou autoritu na to, aby mu rozmluvil lenošení v penzi a nalákal ho ještě do práce. I kdybych nebral v úvahu to podivně shodné načasování, jaký civilista na něj mohl mít takový vliv?

Prozatím jsem tyto nejasnosti nechal plavat a stočil jsem hovor zpátky na záznam o Franksově pohřešování. „Takže když vyšetřování, které vedl ten místní polda Reed, dospělo do mrtvého bodu, proč jste po vašem otci nezačala pátrat sama?“

Na tváři se jí mihnul poraženecký výraz. „Zkoušela jsem to. Jenomže každé prohledávání databáze je monitorováno a revidováno. Když jsem se po tom, co se táta ztratil, vrátila zpátky do práce, zavolal si mě můj nadřízený. Pověděla jsem mu, co se tátovi stalo, a on neměl nic proti tomu, abych si vzala pár dní volna. Ale první, co mi řekl, bylo: ,Vytiskněte si otcův spis, pokud jste tak dosud neučinila. Nechte si jeho kopii – ale nepoužívejte při jeho hledání žádné další policejní zdroje.‘ Neměla jsem mu to za zlé. Na jeho místě bych udělala totéž. Nesoustředěná policistka, která pracuje na vlastní pěst, je prostě nebezpečná.“

„Takže jste to pátrání vzdala?“

„Ne. Mluvila jsem se všemi svědky, které už předtím zpovídal strážník Reed. Obešla jsem lidi ve vesnici, jestli náhodou někdo něco viděl. Prohledala jsem dům, který si máma s tátou pořídili, prošla jsem jejich finance, celý jejich život – většinu z toho jsem ale musela dělat na dálku. Snažila jsem se do Devonu jezdit, jenže to záleželo na tom, jakou jsem zrovna měla směnu a jaké případy mi přistály na stole. Když jsem zrovna neměla čas tam zajet, zavolala jsem Reedovi a probrala to s ním, a tak to šlo pořád dál.

Zhruba před měsícem mi ale začalo být jasné, že šlapeme vodu. Před třemi týdny jsem zajela do Devonu, a když jsem spatřila máminu tvář, najednou mi to došlo. Uplyne rok, dva, pět let, deset, a my budeme pořád na stejném místě.“ Zvedla oči od složky na stole a podívala se na mě. „Prošla jsem celou databázi – tedy ještě před tím, než mi bylo řečeno, abych se držela zpátky – a nenašla jsem vůbec nic. Nic. Dospěla jsem na konec cesty a už mi nezbývaly žádné další možnosti. A tak jsem dala dohromady všechno, co jsem měla – a není toho zrovna moc, jak sám můžete vidět –, a zavolala jsem vám.“

„Proč zrovna mně?“

„Jak to myslíte?“

Usmál jsem se, protože věděla, co jsem tím chtěl říct. „Před rokem a půl jste řekla, že vaším novým životním posláním bude mě dostat za mříže.“

Přikývla. „Víte, znám spoustu bývalých policajtů, kteří se dali na dráhu soukromého detektiva. Klidně jsem si mohla říct o pomoc jim. Jenomže Metropolitní je taková incestní skupinka. Potřebuju někoho zvenčí, kdo nemá u policie žádné konexe, někoho, koho znám…“ Odmlčela se, jako by hledala správná slova. Já už jsem však věděl, kam směřuje. Do této chvíle probíhalo pátrání po Leonardu Franksovi zcela podle předpisů – a teď přišla řada na změnu. „Některé vaše praktiky neschvaluji a jako policistka nad nimi rozhodně nemohu přimhouřit oko. Ovšem jako civilní osoba, jako dcera, jsem se ocitla v bodě, kdy je mi to fuk. Vyznáte se v tom, jak hledat ztracené osoby, znáte dobře Devon a jeho okolí, a – ať už jsou vaše metody jakkoli odsouzeníhodné – máte úspěch a záleží vám na lidech. A přesně to teď potřebuju.“

Začal jsem znova listovat spisem. Zpráva o pohřešované osobě byl jediný oficiální dokument. Všechny ostatní podklady nashromáždila sama inspektorka Crawová. Když jsem spočinul pohledem na Franksových výpisech telefonních hovorů, napadlo mě: „Co se stalo s mobilním telefonem vašeho otce?“

„Nechal ho doma.“

„A peněženku?“

Znal jsem odpověď, ještě než ji vyslovila. „Tu taky.“

Další vodítka, která nám k ničemu nebudou. Zrovna tak jako ostatní stopy, co dala dohromady za posledních devět měsíců.

„V téhle složce je všechno, co máte?“

„Všechno.“

Dál na mně setrvávala pohledem. Měl jsem pocit, jako by se jí skrze oči promítaly myšlenky. Svěřila se mi a teď chtěla vědět, jestli udělala dobře.

Po chvíli dodala: „Nemohu vám poskytnout žádné policejní zdroje. Pokud se mnou budete chtít mluvit, zavolejte na mé soukromé číslo, nevolejte mi na pevnou linku do kanceláře. Nechci vědět, co děláte, jakým způsobem získáváte informace ani s kým mluvíte. Zajímá mě jen to, co se stalo s mým otcem.“

„Vaše matka zůstala v Devonu?“

„Ne,“ zavrtěla inspektorka Crawová hlavou. „Bydlí teď u mě.“

„Tady v Londýně?“

„Ten dům jí začal připadat moc velký a ztichlý. Rozrušovalo ji to, a tak jsem ji před čtrnácti dny přestěhovala sem. Neměla jsem moc na výběr. Dům v Dartmooru jsme nabídli k prodeji a teď se jí pokoušíme sehnat něco ve městě.“

„Potřebuju s ní mluvit.“

Pokynula ke složce se spisem. „Vzadu je seznam čísel, včetně mámina mobilu. Ví o tom, že s vámi mám dnes schůzku. Pokud ale narazíte na nějaký háček, dejte mi vědět. Nejspíš bude nejlepší, když u vaší schůzky nebudu. Jsem si jistá, že to cítíte stejně.“

Přikývl jsem. Tím si u mě inspektorka Crawová získala trochu větší respekt. Vzdát se případu se patrně příčilo všem citům, které jako dcera vůči otci chovala, a silně to kontrastovalo i s jejím profesním instinktem policistky. Bylo to však správné rozhodnutí, a ona uvažovala dost jasně na to, aby to chápala. Kdyby se kolem případu motala, pokoušela by se, i když nevědomky, vyšetřování ovlivnit. Požádala mě o pomoc a dostane ji – odmítal jsem ovšem přistoupit na její podmínky, a nechtěl jsem se ani opírat o jakékoli závěry, ke kterým ohledně zmizení otce do té doby dospěla.

„A co vaše děti a manžel?“ zeptal jsem se.

„Co s nimi?“

„Má cenu, abych si s nimi promluvil?“

„Klidně si s nimi promluvte, jestli chcete. Podle mě to ale bude ztráta času. Ten večer, co se mi táta o tom případu zmínil, kromě nás dvou nikdo jiný na verandě nebyl. A když jsem pak po tátově zmizení jezdila do Dartmooru, Bill zůstával v Londýně a staral se o holky. Můžu zařídit, aby byli všichni doma, abyste si s nimi mohl promluvit, pokud byste na tom trval. Mám-li být ale upřímná, pokud hledáte někoho, kdo vám vylíčí otcovy charakterové vlastnosti, jděte raději za lidmi z Metropolitní, kteří s tátou strávili pětatřicet let. A pokud chcete vědět, co se přesně stalo onoho dne, kdy se ztratil, a jak se choval těsně před tím, než zmizel, myslím, že existuje pouze jeden člověk, za kterým můžete jít.“

„Vaše matka.“

Přikývla.

„Dobře,“ souhlasil jsem. „Ještě jedna věc. Lidé se mě budou ptát, pro koho pracuju. Zjevně to chcete celé udržet v tajnosti a já chápu proč, jenže pokud mám z lidí dostat odpovědi, musím být schopen předložit jim konkrétní jméno. Bude to tak jednodušší. Tak jak to uděláme?“

„Nejspíš jim budete muset říct, že si vás najala moje matka.“

„Bude vědět, že jsme se tak dohodli?“

„Ano.“

„Dobře. Jaké je její křestní jméno?“

„Ellie.“

Zapsal jsem si to. „Budu vás průběžně informovat.“

„Děkuju,“ odpověděla. Ve tváři se jí ovšem zračilo jen málo z oné vděčnosti, kterou právě vyjádřila slovy. Nakrátko se mi otevřela a teď se opět stáhla do sebe.

Zvedl jsem se k odchodu, ale ještě mě zarazila zvednutou rukou.

„Budu vám vděčná, když mě budete informovat o čemkoli, co zjistíte, byť by vám to připadalo nedůležité.“ Odmlčela se. Na tváři se jí mihl výraz, který bych u kohokoli jiného označil za zranitelnost. „Je pryč dvě stě osmdesát čtyři dní, takže jsem se už smířila s jakýmkoli možným scénářem, který vám teď běží hlavou. Chci jenom vědět, co se doopravdy stalo.“

Znovu jsem přikývl.

Ale tentokrát jsem to byl já, kdo mlčel.

Každý totiž chce znát pravdu jen do té doby, než se mu jí skutečně dostane.

4

Z budovy jsme s inspektorkou Crawovou odešli společně, pak jsme si to každý namířil opačným směrem: ona podél břehu řeky, zpátky k nádraží Pimlico, a já severozápadně ke stanici Sloane Square, abych cestou do Paddingtonu nemusel přestupovat. Když jsem přecházel přes koleje na mostě Ebury Bridge, uslyšel jsem, že mi v bundě zvoní mobil.

„David Raker.“

„To jsem já,“ ozval se v telefonu ženský hlas. „Annabel.“

Usmál jsem se. „Kdo že to?“

„Ha ha.“

„Jaká je cesta?“

„Kvůli tomu ti právě volám. Už patnáct minut trčíme za Swindonem. Prý se tu někde stala nehoda. Může to chvíli trvat.“

Podíval jsem se na hodinky. Za deset půl jedné.

„Dobře,“ prohlásil jsem. „Nestresuj se. To je v pohodě.“

„Promiň, že tě zdržuju.“

„Ale nezdržuješ.“

„Ozvu se ti, až se to tady zase rozjede.“

„Nedělej si starosti, nějak už se zabavím.“

Našel jsem si stolek v zadní části malého bistra na východním konci King’s Road, aby mě nikdo nerušil, objednal jsem si kávu a sendvič a potom jsem vyjmul ze složky zprávu o pohřešování Leonarda Frankse. Za pomoci vedlejšího prázdného stolu a dvou židlí se mi podařilo rozprostřít před sebe všechny materiály, jež složka obsahovala. Celkem jsem napočítal padesát dva samostatných listů.

Vlastní zpráva tvořila pouze šestnáct listů. Zbytek nasbírala inspektorka Crawová v průběhu týdnů a měsíců po otcově zmizení: jednalo se o různá prohlášení, pojistné smlouvy, finanční analýzu předcházejícího roku a další výpisy za následujících devět měsíců. Soustředil jsem svoji pozornost na období po jeho zmizení.

Určitě se pokoušela odhalit jakékoli anomálie – například nevysvětlitelné platby na společném účtu rodičů nebo jiné skutečnosti vymykající se normálu – ve snaze najít důkaz, že její otec i po zmizení dál utrácí peníze, nebo náznak toho, co se s ním stalo. Třeba aspoň představu o tom, jak je, sakra, možné, že se z té kůlny už nevrátil. Chvíli jsem nad tím dumal a pak jsem se vrátil zpátky k tomu, jak mi inspektorka Crawová popisovala události třetího března.

Jako by se vypařil.

Na Franksově zmizení bylo cosi zvláštního a mírně znepokojivého. Dům byl vzdálený kilometr a půl od nejbližších sousedů a stál na takové samotě, že přijíždějící auto bylo slyšet už pět minut předtím, než ho bylo vidět. A přesto po něm jeho žena venku nenašla ani stopu. Neviděla ani rozmazané obrysy lidské postavy na okolních, vřesem pokrytých planinách. Žádní lidé, žádná auta.

Žádný manžel.

Odsunul jsem tu myšlenku stranou, aby mě zbytečně nerozptylovala, a když se mi to podařilo, zmocnila se mě jiná, mnohem pragmatičtější: pokud Franks, ať už k tomu měl jakýkoli důvod, zosnoval vlastní zmizení, bude patrně díky svým policejním zkušenostem dost chytrý na to, aby za sebou stopy nenechal, ať už venku na vřesovišti, nebo v podobě dokumentů.

Spis v mých rukou toto tvrzení podle všeho potvrzoval. Inspektorka Crawová vepsala do okrajů výpisů z bankovního účtu manželů Franksových řadu vysvětlujících poznámek. Všechny tyto výpisy zahrnovaly období jednoho roku, který třetímu březnu předcházel. Stejným způsobem okomentovala i výpisy z otcova penzijního účtu, z něhož byly vybrány vysoké částky na stavební úpravy domu.

Jenomže v období oněch devíti měsíců, které následovaly po jeho zmizení, tedy od třetího března až po dnešní den, se jí buďto nepodařilo nic najít, anebo začala částečně ztrácet původní zápal. Možná od obojího trochu. Detailní, pravidelně se opakující rutinní úkony života Leonarda Frankse z doby před jeho zmizením ležely přímo přede mnou černé na bílém.

Potom nastala zcela zásadní změna: z jejich účtu odcházelo méně peněz, jejich finanční rezervy zaznamenaly pohyb jen výjimečně – a za ten byla zodpovědná Ellie Franksová. Byl to jasný důkaz toho, že její manžel zmizel. Říkal jsem si, že jakmile se dostanu domů, ještě se na jejich finance blíže podívám. Měl jsem ale takové tušení, že to nikam nepovede.

Ponecháme-li stranou jejich účty, důchody, pojistky a finanční analýzy, vyšetřovací talent inspektorky Crawové se skutečně začínal projevovat. Byla to připomínka toho, jak byla ve své práci dobrá, a fascinující náhled do způsobu, jakým při vyšetřování postupovala.

Systematicky seřazené výpisy hovorů z mobilního telefonu i z pevné linky. Na počítači přepsaný životopis jejího otce, který detailně specifikoval dobu jeho působení v řadách Metropolitní policie. Seznam lidí z vesnice a přepisy rozhovorů, jež s nimi udělala. Soupis dojmů, které v ní zanechalo setkání s Derekem Cortezem, policistou ve výslužbě, jenž Franksovi jako první navrhl myšlenku, že by mohl s policií na odložených případech spolupracovat. A konečně také popis toho, jak na ni zapůsobil vrchní inspektor Gavin Clark, který se měl v Útvaru pro odhalování odložených kriminálních zločinů stát Franksovou kontaktní osobou.

Přestože inspektorka Crawová rozsah dostupných informací určitým způsobem obohatila, nepodařilo se jí získané poznatky nijak prohloubit. Mohlo se samozřejmě taky stát, že odložený případ, jímž se měl Franks ve volném čase zabývat, neměl na jeho zmizení žádný rozhodující podíl. Že se prostě jen z minulosti vynořila jiná kauza z nesčetného množství případů, jež musel za více než tři dekády, které u Metropolitní policie strávil, řešit, a on teď pouze pocítil důsledky svého jednání. Nemohl jsem vyloučit ani možnost, že inspektorce některý z obyvatel vesnice, Corteze nevyjímaje, lhal, a že se mu podařilo ji o těchto lžích přesvědčit. Franks se mohl klidně stát obětí nehody. A jeho tělo mohlo ležet někde ve škarpě a čekat, až si ho někdo všimne.

U pohřešovaných lidí bylo možné všechno.

Většinu z těch scénářů jsem si však v duchu nedokázal představit, snad kromě jediného – že je Leonard Franks již po smrti. Ať už se pravda nacházela kdekoli, můj první dojem byl, že onen poslední případ je klíčem k vyřešení celé záhady a že Franksovo zmizení bylo pro obyvatele vesnice, pro Corteze i pro Clarka stejným šokem jako pro inspektorku Crawovou, její matku a celou rodinu.

Když jsem si zběžně prohlížel výpisy telefonních hovorů, bylo mi hned jasné, že samotná čísla nebudou mít příliš velký význam. Na tom, že u některých z hovorů, které Franks uskutečnil nebo přijal během měsíců předcházejících jeho zmizení, obsahovala volaná a volající čísla předvolby londýnských okrsků, nebylo nic nevšedního. Stejně tak nebylo nijak zvláštní, že jiná čísla obsahovala zase předvolby hrabství Devon. Poslední dva roky života strávil v domě na dartmoorských planinách – nepochybně si tam i v blízkém okolí našel přátele. Šedesát let předtím žil a pracoval v Londýně, takže mě nijak nepřekvapovalo, že na výpisech převažovaly hovory směřující do hlavního města.

Detailní poznámky, které inspektorka Crawová vepsala jak do okrajů bankovních výpisů z účtu manželů Franksových, tak i do finanční rozvahy jejich společného hospodaření, ve výpisech telefonních hovorů chyběly. Buďto dospěla k názoru, že dělat něco takového v tomto případě nemá smysl, což mi přišlo dost nepravděpodobné, anebo, dřív než se k výpisům hovorů vůbec dostala, byla nucena své vyšetřování přerušit. Vzpomněl jsem si, jak se zmínila o svém nadřízeném, který ji upozornil na to, že při hledání Frankse nesmí používat policejní zdroje. Nepochybně se do toho vložil právě v okamžiku, kdy se chtěla pustit do oněch výpisů telefonních hovorů.

Inspektorka Crawová měla na starost vlastní tým, a když nic jiného, přistupovala k životu pragmaticky, takže určitě chápala důvody, proč od ní něco takového její šéf vyžadoval. Jednoduše nechtěl, aby se nechala rozptylovat případem, který nespadal pod jurisdikci Metropolitní policie. Ale i tak ji to muselo bolet. Určitě byla naštvaná a cítila hořkost, že ji nenechal na případu pracovat alespoň neoficiálně. Bylo to zvláštní, ale možná to byl právě ten důvod, proč nakonec požádala o pomoc mě. Milé jednání na nedůvěřivé lidi z Metropolitní nezabíralo a vůči mé upřímnosti a metodám měli averzi, takže to, že přišla za mnou, i kdyby se o tom její zaměstnavatelé nikdy nedozvěděli, bylo jasným projevem vzpoury.

Vzal jsem do ruky telefon a zalistoval jsem ve svém adresáři, až jsem dospěl k písmenu S. S jako Spike. Byl to jeden starý známý z doby, kdy jsem se ještě živil jako novinář – ruský hacker, který žil v Londýně, přestože měl jen prošlé vízum z doby, kdy tady studoval. Při práci pro noviny jsem jeho služeb využíval skoro pořád. Stačilo jediné zavolání a on byl schopen dostat se do jakékoli sítě a propašovat z ní všechny informace, po nichž člověk toužil. Teď už mi pomáhal jenom při hledání ztracených lidí, byť jsem si ohledně charakteru jeho práce nedělal žádné iluze. Stejně dobře jsem si uvědomoval, že moje požadavky na něj jsou podobně pochybné.

„Davide,“ ozval se v telefonu.

„Jak je, Spikeu?“

„Nestěžuju si. A co ty?“

„Mám se fajn,“ odpověděl jsem. „Potřeboval bych pomoct s jedním telefonním číslem.“

„Chceš, abych ti sehnal výpis hovorů?“

„To ne, výpis hovorů z toho čísla už mám. Potřebuju jména a adresy k číslům, které se objevují na tom výpisu. Kdybych ti naskenoval pár stránek a poslal ti je mailem, myslíš, že bys mi mohl sehnat detaily ohledně každého příchozího a odchozího hovoru?“

„Jméno a adresu ke každému hovoru? Brnkačka. To by neměl být problém.“

„To jsem chtěl slyšet.“

Zasmál se. „Jak dlouhou dobu potřebuješ proklepnout?“

„Třináct měsíců, ale rozdělíme to na dvě období. První bude zahrnovat listopad a prosinec 2012, leden a únor 2013, až do třetího března. Druhé sledované období bude začínat dnem, kdy se můj člověk ztratil, tedy od čtvrtého března do… no, asi do dneška, tedy do dvanáctého prosince.“

Nepředpokládal jsem, že by na Franksovo číslo po jeho zmizení bylo směrováno příliš příchozích hovorů. Většina z nich bude od přátel, kteří ještě nezjistili, že se ztratil, a chtěli si jen tak popovídat, anebo možná naplánovat společenskou akci. Byl jsem si však jistý, že Spike neobjeví žádné odchozí hovory. Protože ať už se Franksovi stalo cokoli, mobil nechal doma.

„Až to budu mít, pošlu ti kód banky,“ konstatoval Spike na závěr.

Spikeova banka měla podobu uzamykatelné skříňky v jeho místním sportovním středisku. Poděkoval jsem mu, zavěsil jsem a okamžitě se vrhl zpátky na adresář ve svém mobilu. Další jméno bylo Ewan Tasker.

„Task“ byl další starý známý z dob, kdy jsem dělal ještě u novin. Byl to policista v částečném důchodu, který pracoval pro Národní kriminální zpravodajskou službu, později pro jejího nástupce, Agenturu pro závažný organizovaný zločin, a v současné době pro nejnovější formu této organizace, tedy Národní kriminální agenturu.

Ze začátku jsme postavili náš vztah na vzájemné neformální úmluvě: on mě krmil historkami z prostředí organizovaného zločinu, které chtěl dostat na veřejnost, a já měl na oplátku exkluzivitu. Po čase jsme si ale padli do oka, a když jsem odešel z novinářské branže, abych mohl pečovat o svou ženu poslední rok jejího života, zůstali jsme s Taskem ve spojení.

V současném okamžiku jsem toho neměl moc, co bych mu mohl za jeho služby nabídnout. A tak byl mým jediným odškodněním dobročinný golfový turnaj, na který mě nutil chodit jednou za rok. Vždycky mě tam obral o peníze a pak se mi ještě smál, že neumím ani pořádně odpálit míček.

„Rakere!“ zvolal, když zvedl telefon.

„Jak jde život, Tasku?“

„Zatím jsem ještě nenatáhl bačkory, takže fajn.“ Bylo mu už kolem pětašedesáti, ale pořád to byl vysoký a silný chlap a jeden z nejchytřejších lidí, co jsem znal. „Páni, už ses hezky dlouho neozval, kamaráde.“

„Já vím, promiň.“

„To nic,“ uklidňoval mě. „Mám tolik práce s vyšetřováním, že ani nevím, kde mi hlava stojí. Takže za to můžu zrovna tak jako ty. Měl bych pracovat jenom tři dny v týdnu – ale zdá se, že tento systém hezky rychle přestal fungovat.“

„Takže určitě golf pěkně flákáš.“

„Ani náhodou, na devatenácté jamce mě pořád nikdo neporazil. A když už jsme u toho, doufám, žes nezapomněl na dvacátého osmého. Můžou padat třeba trakaře, ale hraješ, Rakere.“

Letos byl dobročinný golfový turnaj naplánovaný hned po Vánocích.

„Myslím na to, Tasku.“

„Já vím, že jo,“ připustil potěšeně. „Tak co je nového?“

Zasvětil jsem ho do detailů ohledně zmizení Leonarda Frankse a ohledně toho, jakým způsobem se ke mně případ dostal. Následně jsem přešel rovnou k tomu, co jsem od něj potřeboval. „Mám tu u sebe zprávu o jeho pohřešování, ale nemůžu z toho spisu nic vyčíst. Prošel jsem jeho bankovní výpisy, ale nic jsem tam nenašel – žádné nesrovnalosti ani anomálie. Mám jednoho chlápka, který se mi podívá na jeho výpisy hovorů, ale doufal jsem, že bys mi mohl pomoct něco zjistit o tom jeho posledním případu.“

„Myslíš tamtoho Leonarda Frankse?“

„Jo. Ty ho znáš?“

„Trochu. Slyšel jsem něco o tom, že zmizel.“

„Co dalšího se k tobě ještě doneslo?“

„Žádné pochmurné zvěsti to nebyly. Myslím, že všichni byli jenom překvapení. Vždyť byl – kolik to bylo – něco přes třicet let u policie. Za takovou dobu už se z člověka stane tak trochu celebrita.“

„Jak na tebe Franks působil?“

„Měl dobrou pověst. Lidi ho měli rádi.“

„Ty sis ho vážil?“

„Rozhodně, to je bez debat. Byl to čestný a poctivý chlap, takže pokud se někdo chtěl chovat jako polda z hollywoodských filmů, pěkně mu v tom vymáchal čumák. Pokud ale člověk hrál podle pravidel, kryl mu záda. Máš představu o tom, co se mu mohlo stát?“

„Jsem sotva na začátku, takže to všechno teprve začíná nabírat jasnější obrysy. Jsem si ale poměrně jistý, že za jeho zmzením stojí právě ten poslední případ.“

„Říkal jsi, že jeho dcera dělá u Metropolitní?“

„Přesně tak.“

„A že ji její šéf klepl přes prsty, když chtěla hledat v policejní databázi?“

Pochopil jsem, kam tím míří. Všechno bylo revidováno a zaznamenáváno, což znamenalo, že v momentě, kdy Task do databáze vstoupí, zanechá za sebou stopy. To nebylo zrovna bezpečné, vezmeme-li v úvahu skutečnost, že inspektorka Crawová svými předešlými kroky zalarmovala svého šéfa a možná i někoho dalšího. Vybavilo se mi, co prohlásila o Reedovi, policistovi, který dával dohromady původní zprávu o Franksově pohřešování. Říkala, že nemohl najít spis, jenž Franks prošetřoval, ani žádný jiný případ, který by byl dostatečně závažný na to, aby jej postihl takovým způsobem.

A pak jsem si vzpomněl ještě na jednu věc, o níž se zmínila.

Možná to nebyl oficiální policejní spis.

Naznačila možnost, že ten spis mohl Franksovi poslat civilista, který ho dal dohromady sám. Byl to zajímavý úhel pohledu. I kdyby tahle myšlenka nenabízela vysvětlení pro tak dokonalé načasování – že Franks dostal další případ právě v době, kdy čekal, než Útvar doladí poslední detaily ohledně spisu, který mu chtěli poslat –, vysvětlovalo by to, proč o tom v Útvaru nic nevěděli, a proč Reed nebyl schopen dát tento případ do spojitosti s čímkoli, na čem kdy Franks u Metropolitní pracoval.

Jestliže mu ten spis ale skutečně poslal někdo zvenčí, zcela jistě musel Frankse znát: jeho minulost, léta, která u Metropolitní strávil, případy, na nichž během té doby pracoval. Dotyčný by musel umět sestavit přesvědčivý spis, něco, co by Frankse přimělo zbystřit a věnovat tomu pozornost. Bylo jasné, že dotyčný musel s Franksem v minulosti přijít do styku, možná i znát jeho případy. Na této poslední myšlence jsem se maličko pozdržel, vzal jsem do ruky pero a poznačil si: Mohl být člověk, který Franksovi spis poslal, bývalý policista?

„Rakere?“

„Promiň. Určitě je slyšet až na druhý konec drátu, jak mi tu šrotují mozkové závity.“

Kdyby se Task naboural do databáze a zadal tam heslo „Leonard Franks“, mohl by se tím zkompromitovat. Vzápětí se mi vybavil ještě jeden úryvek rozhovoru, který jsem s inspektorkou Crawovou vedl: Způsob, jakým o tom mluvil… Vypadalo to, jako by to souviselo s případem, na kterém dělal už u Metropolitní policie. Mluvil o tom, jako by o té kauze už něco věděl. Napadlo mě jisté řešení, jak tuto nevýhodu ohledně vstupu do databáze obejít.

„Tasku, myslíš, že bys mohl prohledat policejní databázi a vytáhnout mi odtamtud všechny nevyřešené případy, které se staly v Londýně? Pokud zadáš co nejširší časové období, bude to dostatečně velký rozsah okruhu vyhledávání, takže by to nemělo vzbudit žádnou pozornost – a já si to budu moct zpětně projít a podívat se, jestli třeba Franks nebyl do některého z těchto případů zapojený.“

„To mi ale vyjede pěknou pálku záznamů. Na ukradená kola a drobné krádeže v místních obchodech se mám asi vykašlat, co?“

„Přesně. Prozatím mě zajímají pouze závažnější zločiny. Pokud by se ale něco zvrtlo, nech to být. Nechci, aby ses dostal do potíží – ale jenom proto, že kdyby tě chytli a zavřeli za napomáhání a podněcování k trestné činnosti, tak bys neměl za dva týdny příležitost vidět můj nový, vylepšený golfový švih.“

Zasmál se. „Nechceš toho po mně zrovna málo. Může to trvat několik dní.“

„Jasně.“

„Záleží na tom, kdy se mi naskytne příležitost, abych mohl být v kanceláři sám.“

„Jasně, až budeš moct, Tasku.“

Poděkoval jsem mu, zavěsil a vrátil se zpátky ke složce inspektorky Crawové.

5

V průhledném plastovém obalu přilepeném ke hřbetu složky bylo obyčejné DVD s nápisem Záznam pořízený v domě a k němu byla přiložena sada fotografií. Podle rukopisu jsem poznal, že to psala inspektorka Crawová.

Odložil jsem DVD stranou a soustředil jsem se na fotky. Všechny zobrazovaly dům manželů Franksových na dartmoorských planinách. Inspektorka Crawová obrázky sama vyfotografovala, vytiskla je na formát A4 a následně v popisku, který byl uveden u každého snímku, vysvětlila, jakým směrem při fotografování stála. Každá fotografie ještě více podtrhovala, jak izolované to místo bylo. Chtěl jsem se tam později jet podívat, abych to viděl na vlastní oči, ale pro začátek jsem alespoň měl z čeho vycházet.

Dům vypadal přesně tak, jak mi jej inspektorka Crawová popisovala – jako stará lovecká chata. Byl postavený z tmavého dřeva a měl prostornou verandu táhnoucí se přes celou délku přední strany domu. Dům měl šikmou střechu s cihlovým komínem na straně a k němu byl přichycený přístřešek s krytinou z průhledného plastu, pod nímž stálo Audi A3. Znova jsem zalistoval v podkladech a zjistil jsem, že auto bylo registrováno na Leonarda. Takže jsem ho mohl klidně přidat k jeho mobilnímu telefonu a peněžence na seznam věcí, které nechal doma.

Po pravé straně domu se nacházela ona zmíněná kůlna na dříví. Fakticky to vypadalo spíše jako přístavek. Byl to prostě jenom kus vlnitého plechu, na jedné straně přišroubovaný k domu a na straně druhé ke dvěma podpůrným trámům. V dřevníku byly umístěny stovky kusů dřeva, navršené od země až ke stropu.

Dům obklopovala zvlněná planina porostlá vřesem a sloupky vrátek, které ohrazovaly žluté a zelené plochy přichycené k sobě jako záplaty na prošívané přikrývce. Dům stál zhruba kilometr a půl severně od malé vesničky Postbridge a vypínal se nad úrovní vesnice. Na jednom ze snímků byly vidět i vršky střech v rozsedlině údolí, za ohybem pahorku. Jinak nebylo v okolí domu po člověkem vybudovaných stavbách ani památky, jen úzká nezpevněná polní cesta, široká tak pro jedno auto, která se klikatila od průčelí domu.

Následně jsem se pustil do policejního hlášení o Franksově zmizení.

Zprávu sepsal strážník Iain Reed, jak mě již inspektorka Crawová informovala. Jeho policejní stanice sídlila v městečku Newton Abbot. Franksovu ženu Ellie, a pak i samotnou inspektorku Crawovou, vyslýchal čtvrtého března, tedy den po Franksově zmizení. Nejprve oběma ženám položil stejné otázky, načež zaměřil svoji pozornost na to, kde přibližně se obě svědkyně nacházely v den jeho zmizení, patrně proto, aby je mohl vyškrtnout z potenciálního seznamu podezřelých. O dva dny později, to bylo šestého března, povolal forenzního technika, aby zajistil vzorek DNA z Franksova zubního kartáčku. Jak mě inspektorka Crawová již informovala, v laboratoři nic nenašli, a výsledky analýzy dávaly jejím slovům za pravdu.

Svědecká výpověď Ellie Franksové skýtala jenom chabý vhled do toho, v jakém psychickém rozpoložení se její manžel nacházel, ať už během onoho odpoledne, kdy zmizel, nebo během pár týdnů předtím.

Nijak zvlášť mě to nepřekvapovalo. Rodinní příslušníci se v průběhu několika prvních dnů stále ještě vypořádávají s důsledky tragédie, zlobí se sami na sebe, že nebyli schopní něco takového předvídat, jsou citově rozrušení a plní úzkosti, že pro to, co se stalo, nevidí žádný důvod.

Vnášet do případu více světla a odhalovat užitečná vodítka je pak úkolem šikovného a zručného tazatele, který musí umět obratně manévrovat kolem lidského žalu – k čemuž Reed evidentně neměl vlohy. Dal dohromady solidní zprávu, jež zahrnovala zjevné a důležité okruhy informací. Jeho hlášení však na mě působilo jako černobílá fotka, která se dožadovala toho, aby jí někdo dodal trochu barvy.

Svědecká výpověď inspektorky Crawové byla jiná: celkově byla kratší, protože ten den, kdy se otec ztratil, s rodiči nebyla. Zato ale byly její odpovědi mnohem strukturovanější. Čišelo z nich, jak se zarytě pokoušela navést Reeda směrem, kterým cítila, že by se vyšetřování mělo ubírat. Nakonec však, přestože jeho policejní práce postrádala jiskru, byl Reed schopen rozpoznat klíčové úhly pohledu, a když potom došlo na otázku, co se stalo s Leonardem Franksem – jestli prostě neodešel, protože se k tomu sám rozhodl –, ani inspektorka Crawová si svým tušením už nebyla tak jistá.

REED: Takže si nemyslíte, že to plánoval?

CRAWOVÁ: Co měl plánovat?

REED: Své zmizení.

CRAWOVÁ: Ne.

REED: Nemyslíte si, že existuje byť sebemenší možnost, že možná odešel z vlastní vůle?

CRAWOVÁ: To je podle mě nesmysl. Nepřevlékl se, nevzal si peněženku – žádné peníze ani mobil.

REED: Jste tedy toho názoru, že za jeho zmizením stojí někdo jiný? Že se to stalo proti jeho vůli?

CRAWOVÁ: Řekla bych, že tato varianta je mnohem pravděpodobnější.

REED: Jenomže když jsem o tom mluvil s vaší matkou – když jsem se jí ptal, jestli neslyšela auta, hlasy, nebo že by se někdo s někým hádal, prostě sebemenší náznak toho, že by se váš otec jakkoli bránil –, prohlásila, že nic takového neslyšela.

CRAWOVÁ: Nevím, co bych k tomu řekla.

Dovedl jsem pochopit, proč inspektorka Crawová reagovala tak, jak reagovala. Závěrečná část Franksova života vypadala přesně tak, jako si to na konci kariéry vysnil. Sám se inspektorce Crawové svěřil, že začínal mít Londýna už plné zuby a jediné, po čem toužil, byl odlehlý dům v Devonu, kde by mohl trávit čas se svou ženou.

Navzdory jeho pětatřicetileté policejní praxi jsem byl přesvědčený, že se mu mohl dostat do rukou případ, který na něj mohl negativně zapůsobit, překvapit jej, možná jej i hluboce citově zasáhnout. Mnohem méně jsem byl ovšem ochoten uvěřit tomu, že by takový případ stačil k tomu, aby se chtěl vypařit.

A přece – jak byste docílili toho, aby po kilometr a půl dlouhé polní cestě přijelo auto, aniž by jej přitom obyvatelé domu viděli nebo slyšeli? A jak byste zdolali tak statného chlapa, jako byl Leonard Franks, a udělali to všechno v naprosté tichosti, aniž byste přitom vyburcovali celé okolí?

Ellie ve výpovědi uvedla, že vyšla ven, aby se po Franksovi podívala, „asi za pět minut“. Což prakticky znamenalo, soudě podle obrázků, které inspektorka Crawová pořídila při fotografování domu – a podle pustých prohlubní a hřebenů okolní planiny –, že by musela vidět nebo slyšet auto, které by ujíždělo po klikaté cestě zpátky dolů do Postbridge, anebo lidi, kteří by odtud odcházeli pěšky a vlekli Frankse s sebou.

Jenomže Ellie vypověděla, že nikoho neviděla.

Takže nakonec – přestože jí její intuice říkala, že tady něco nehraje a že ve zmizení jejího otce musí mít prsty ještě někdo jiný – se inspektorka Crawová musela přidržet toho, co ve výpovědi uvedla její matka, a ta nikoho ani nic neviděla ani neslyšela.

Žádná auta. Žádné osoby.

A žádné vysvětlení.

6

Osamělý kužel paprsků zimního slunce se provrtal skleněnou střechou železničního nádraží, když jsem ji pozoroval, jak se po nástupišti blíží ke mně. Táhla za sebou černý kufřík na kolečkách a ve volné ruce svírala telefon. Když už byla v půli cesty, kužel dopadajícího světla se najednou přiblížil k ní a na kratičký okamžik ji znehybněl ve svém záběru, jako by ji ozářil blesk foťáku.

Dosud mě neviděla – čekal jsem na ni na druhé straně v prostoru za turnikety –, zato já jsem ji viděl už zcela zřetelně: blonďaté vlasy na ramena, tvář plná jemných rysů, bledá pleť, která vypadala vlivem slunečního světla prosvítajícího střechou ještě bělejší. Byla štíhlá, ale ne vyzáblá. I přes krátký kabátek, který měla na sobě, se jí jasně rýsovaly paže, což byla připomínka toho, jak ráda běhávala, pozůstatek doby, jíž strávila na jevišti, když učila děti v dramatickém a tanečním kroužku. Nezdálo se mi, že by se mi podobala, byla celá matka, až na chvíle, kdy se usmívala. To, jak přitom vypadaly její oči. Způsob, jakým zvedala ústa. Ty pohyby ve tváři zdědila po mně a já je zbožňoval.

Jakmile došla k turniketům, vložila lístek do automatu na jízdenky a pak se začala rozhlížet, jestli mě neuvidí. Zamával jsem na ni a vydal se k ní. Když prošla skrz turnikety, zazářil jí na tváři úsměv. „Promiň, že jdu pozdě. Myslela jsem, že ses na mě už vykašlal.“

Přitáhl jsem ji k sobě a objal jsem ji.

„To bych nikdy neudělal,“ ujistil jsem ji.

Ve dvaačtyřiceti jsem zjistil, že mám dceru. K jejímu početí došlo v době, kdy jsem byl sám ještě dítě, v okamžiku chlapecké nezralosti, na který jsem si celých čtyřiadvacet let ani nevzpomněl. V září roku 1988 jsem odešel z Devonu, z vesnice, v níž jsem vyrůstal. Bylo to jen pár týdnů po tom, co jsem oslavil osmnácté narozeniny. Odjížděl jsem tehdy na univerzitu a ze zadního sedadla otlučeného Fordu Sierra, který patřil mým rodičům, jsem mával své dívce na rozloučenou. Několik dní před mým odjezdem jsme se se slzami v očích dohodli, že se náš roční vztah nebudeme snažit udržovat na dálku. Nikdy se mi ovšem nezmínila, že je těhotná, přestože tou dobou už musela být ve dvanáctém týdnu.

Pak jsem ji neviděl skoro čtvrt století.

Po škole jsem si sehnal první práci u novin – u jednoho regionálního deníku v jižním Londýně –, potkal jsem svou ženu Derryn, oženil se s ní a nakonec jsem ji i pohřbil. A celou tu dobu jsem neměl ani tušení, že mi někde na pobřeží v jižním Devonu, který jsem kdysi také nazýval domovem, vyrůstá dcera. V době, kdy jsem odnášel Derryninu rakev hřbitovem, už jsem přestal uvažovat o tom, že bych se kdy mohl stát ještě otcem. Smířil jsem se s tím, že moje naděje na otcovství byla uložena k věčnému spánku spolu s mou ženou.

Jenomže když jsem byl před rokem a půl napaden a utržil jsem ránu do hrudníku, vrátil jsem se kvůli zotavení do Devonu a prostřednictvím jednoho případu, který jsem tam nakonec vzal, jsem potkal Annabel.

Prvních dvacet čtyři let svého života strávila v podobné nevědomosti jako já. Život mladé dívky postavený na lži, kterou byly všechny zúčastněné osoby ochotné udržovat vzhledem k důvodům, jež jim možná tehdy připadaly správné. Neměla tušení, že existuju, nevěděla, že lidé, s nimiž strávila celý život, nejsou ve skutečnosti jejími rodiči, přestože jí ve všech ostatních důležitých ohledech byli matkou a otcem.

Takže když potom došlo k našemu prvnímu setkání, a obzvláště ve dnech, které následovaly, jsme spolu rozmlouvali jen zdrženlivě, protože jsme oba dosud byli hluboce otřeseni rozsahem toho, co jsme se dozvěděli. Nijak tomu nepomohlo ani to, že truchlila nad smrtí dvou lidí, které milovala, a musela se najednou starat i o svou osmiletou sestru, pro niž se rázem stala nejdůležitější osobou na světě.

Já sám jsem již pohřbil svou ženu, takže jsem věděl, jakou bolest prožívá, nebo jsem znal alespoň podobnou formu bolesti, a mohl jsem jí poskytnout odpovědi na některé její otázky.

Ale ne na všechny.

Na některé věci si totiž nakonec bude muset přijít sama.

7

Ze stanice metra jsme vyšli do drobného mrholení a jeden druhého jsme zasvěcovali do událostí uplynulého měsíce, během kterého jsme se neviděli. Její návštěva pro mě představovala vítané rozptýlení od případu Leonarda Frankse.

„Jak se daří Liv?“ zeptal jsem se, když jsme zamířili ke mně domů.

Olivia byla Annabelina sestra. Na těch několik dnů, co mě Annabel přijela navštívit, se ubytovala u rodičů jedné své kamarádky.

„Dobře. Akorát na ni začíná lézt puberta, což už zas tak dobré není.“ Odmlčela se a po tváři se jí rozlil úsměv. „Zvládá to ale fakticky skvěle.“

„Jako bys viděla samu sebe?“

Annabel se zamračila. „Tak to ani náhodou. Já jsem byla vzorný teenager.“

Zasmál jsem se. „Tos určitě byla.“

Doma jsem nechal Annabel, aby si vybalila věci a dala si sprchu, a já jsem zatím připravil večeři. Bydlel jsem v Ealingu, v něčem pro Londýn dost netypickém: v samostatně stojícím přízemním domku se dvěma ložnicemi. Mé ženě Derryn diagnostikovali rakovinu těsně poté, co jsme ho koupili, a tak, přestože nám, předtím než zemřela, bylo dopřáno trochu času, kdy jsme se z našeho domu mohli těšit společně, většinu doby, který jsem v domě strávil, jsem byl v podstatě sám.

To se však díky přítomnosti Annabel začínalo pomalu měnit.

Jakmile jsem dal vařit večeři, zamířil jsem do náhradního pokoje a naskenoval jsem výpisy telefonních hovorů, které mi opatřila inspektorka Crawová. Odeslal jsem je mailem Spikeovi a Taskovi jsem poslal zprávu, v níž jsem mu nastínil, co po něm chci: závažnější nevyřešené případy, které se odehrály v Londýně za co možná nejdelší časový úsek.

Stiskl jsem tlačítko „odeslat“ a opět jsem se v myšlenkách vrátil k Franksově zmizení. V hlavě se mi rojily představy o tom, jak to v těch několika posledních momentech asi probíhalo. Jaká slova pronesl ke své ženě. Jestli – pokud věděl, že už se nikdy nevrátí – se nechoval trochu divně. Jestli neřekl něco, co by se s odstupem dalo chápat jako sbohem. Anebo jestli se před odchodem nezdržel o chvilku déle, než u něj bývalo zvykem, a nedíval se za Ellií Franksovou, jak odchází do kuchyně.

A pak jsem uvažoval o tom, co by znamenalo, kdyby nic z toho neudělal. Co když se ani neohlédl? V tom případě by odcházel s tím, že se zase vrátí.

S touto poslední myšlenkou jsem se pohodlně zabořil do koženého křesla, jež pod mojí vahou zapraskalo. Rozhlédl jsem se po pokoji, který se v lepším případě stal mojí kanceláří a v tom horším jen odkládacím prostorem a skládkou mého profesního života.

Police plné spisů obsahujících hlášení o pohřešovaných osobách. Fotky, výstřižky z novin a fotokopie vsunuté do přebalů těchto spisů. Namátkově vybrané fotografie naskládané na hromádky u zdi. Tváře lidí, které jsem našel, jež na mě shlížely v pózách, které jsem tak dobře znal. A pak ještě další regál plný vytištěných dokumentů, z nichž většinu tvořily policejní záznamy získané v dobách, kdy jsem dělal ještě u novin, od zdrojů, jež jsem si od té doby udržel.

Na cokoli jiného už v místnosti moc prostoru nezbývalo, třebaže tu byly vidět i určité pozůstatky našeho dřívějšího života, který mi teď připadal už tak vzdálený. Fotografie, na nichž jsme s Derryn pózovali na pláži v San Diegu. Další momentka z předávání cen někdy na konci devadesátých let, kde moje mladší, odlišná verze přijímá sošku. A nakonec fotka, na které jsem zachycený spolu s jedním kolegou v sálavém vedru někde na předměstí v Jižní Africe.

Jakmile jsem obrátil pozornost zpátky k počítači, spustil jsem webový prohlížeč a pokusil se najít něco o zmizení Leonarda Frankse. Skoro žádné položky mi to nevyjelo: články v rozsahu zhruba sta slov v Guardianu, Mailu a Expressu – všechny sestavené z jedné a té samé tiskové zprávy – a jedna o něco delší verze identické zprávy pro tisk v jednom regionálním devonském deníku. Franksovo prestižní společenské postavení veterána londýnské Metropolitní policie s pětatřicetiletou praxí evidentně nemělo téměř žádnou váhu. V tiskové zprávě se patrně objevily pouze strohé informace. Rozhodně neobsahovala detailní popis toho, jak zmizel někde v otevřené pustině. Takže to jediné, s čím mohly všechny zpravodajské redakce pracovat, byla tisková zpráva o bývalém policistovi, který se ztratil. Budila sice zájem, avšak ne dostatečně velký. Lidé se přece ztrácejí skoro pořád, a tak je nesmírně důležité, jakým způsobem takovou zprávu tisk podá.

Sáhl jsem po složce, kterou mi věnovala inspektorka Crawová, otevřel jsem spis v místě, kde byl uveden seznam jmen a adres, a zaměřil jsem pozornost na dvě jména: Gavin Clark z Útvaru pro odhalování odložených kriminálních zločinů a Derek Cortez. Inspektorka Crawová sice obě tyto osoby ze seznamu potenciálních pachatelů jednoznačně vyloučila, já jsem ovšem potřeboval mít jistotu.

Nejprve jsem zavolal Clarkovi. Číslo uvedené v seznamu bylo na jeho pevnou linku do práce. Po třiceti vteřinách vyzvánění mě to přesměrovalo do hlasové schránky. Podle hlasu byl odměřený a vážný, a tak jsem mu schválně zanechal pouze krátkou zprávu, v níž jsem mu vysvětlil, že vyšetřuju zmizení Leonarda Frankse. Už jsem se mu ale nepochlubil, že ve skutečnosti nejsem policista.

Potom jsem zavěsil a vytočil Cortezovo číslo. Na rozdíl od Clarka zvedl telefon téměř okamžitě. Podle hlasu jsem poznal, že se jedná o staršího člověka. Do telefonu trochu chraptěl, jako by byl zrovna nastydlý. Zpočátku se choval zdrženlivě, jako by si myslel, že mu budu chtít něco prodat. Když jsem mu však vysvětlil, kdo jsem a čím se zabývám, byl hned přístupnější.

„Hrozná tragédie,“ přiznal s příjemně tlumenou kadencí v hlase, která prozrazovala, že pochází z hrabství Devon.

„Znal jste se s Leonardem dobře?“

„Docela dobře. Chodili s Ellií kolem našeho domu ve vesnici vždycky na procházky. Náš dům stojí blízko u cesty a oni scházeli dolů po pěšině od toho jejich tam na kopci a chodívali po cestě, která prochází hned vedle nás a svažuje se ke vřesovištím. Vlastně jsem se s nimi seznámil, jak po té cestě chodili pořád dokola. Pak jsme se dali do řeči. Následně se hovor stočil k tomu, co kdo dělá, a právě tehdy jsem zjistil, že pracoval u Metropolitní policie.“

„A co bylo dál?“

„Potom jsme se začali scházet pravidelně. Jednou jsme zašli my k nim nahoru, podruhé jsme je zase pozvali sem k nám dolů. S Lenem jsme chodívali hrát golf. Všichni jsme spolu báječně vycházeli. Po nějaké době jsem se mu zmínil o práci, kterou jsem dělal pro Útvar. Zpočátku nejevil vůbec zájem. Ne že by ho nezajímalo, co mu povídám. Bylo ale zřejmé, že se k takovému způsobu života už nechce vracet. Jenomže pak začali předělávat tu kuchyň a… Páni, měli s tím domem opravdu velké plány.“

„A tak jste ho doporučil Clarkovi?“

„Jo. Nijak velkou úlohu jsem v tom ale nesehrál. V podstatě jsem vlastně zařídil jen jeden telefonát. Zavolal jsem tehdy Clarkovi a pověděl mu, že Len shání práci a že by chtěl pracovat na volné noze. Dovedete si představit, že Clark měl okamžitě zájem. Je to sice nabručený pitomec, ale pozná, když má před nosem dobrou příležitost. A Len celá ta léta řídil oddělení vražd v Londýně, takže to byl dobrý tip.“

„Zmínil se vám někdy o případech, na kterých dělal?“

„U Metropolitní? Ne, nikdy.“

„A nepřipadalo vám to divné?“

„Ale vůbec ne. Někteří policisté už jsou takoví, zvlášť v důchodu. Podle mých zkušeností existují dva druhy poldů: jedni hledají útěchu v tom, že se někomu svěří, a druzí ne.“

„A co Útvar pro odhalování odložených kriminálních zločinů?“

„Co s ním?“

„Zmínil se vám někdy o tom, že by od Clarka dostal nějaký případ?“

„Ne. A já jsem se ho na to nikdy neptal. Nikdy jsem mu neposkytl žádné detaily ohledně případů, které jsem sám vyšetřoval – dokonce ani tehdy, když jsem se jej, abych tak řekl, snažil na tu práci navnadit –, a on se mě nikdy na nic takového ani nevyptával. Měl jsem pocit, že jsme oba ze stejné školy a uvažujeme podobně. Jednalo se přece o případy a oběti, které nám byly svěřeny, a my jsme se museli snažit udělat pro ně maximum. A jednou z našich povinností byla i obezřetnost.“

Mluvili jsme spolu ještě chvíli, jenomže náš rozhovor potom začal upadat, a tak jsem mu poděkoval a zavěsil jsem. Na seznamu, který jsem měl od inspektorky Crawové, jsem přeškrtl jméno Cortez. Existovala možnost, že by se někdy později v průběhu vyšetřování mohl ještě dostat zpátky na seznam podezřelých. Z nějakého důvodu jsem o tom však pochyboval.

Ve spisu, který dala dohromady inspektorka Crawová, byla vedle výpisů telefonních hovorů uvedena i adresa Franksovy elektronické pošty. Heslo bylo dopsáno tužkou do okraje u toho. Inspektorka ještě připsala: „Má taky iPad, který mám u sebe doma. Můžete si jej vyzvednout, kdykoli budete chtít.“

Šel jsem na gmail, zadal jsem jeho e-mailovou adresu a heslo a vstoupil jsem do jeho schránky s doručenou poštou. Měl tam dvě stě devadesát dva zpráv. Devět z nich mu bylo zasláno během dní a měsíců po tom, co se ztratil. Pět zpráv bylo od přátel, jimž se ještě nedoneslo, že je pohřešovaný. Další čtyři od lidí, kteří jej žádali, aby jim napsal nebo zavolal. Všechny příchozí zprávy byly označeny jako „přečtené“, pravděpodobně samotnou inspektorkou.

Soustředil jsem se na e-maily, ve kterých si Franks dopisoval s Derekem Cortezem a Gavinem Clarkem. Zdálo se, že konverzace s Cortezem dokládá to, co mi právě řekl. V jednom z e-mailů děkoval Franks Cortezovi za to, že jej doporučil Clarkovi. Cortez mu odpověděl, že potěšení je na jeho straně. Moje úloha v tomto případu končí! Clark se s tebou napříště spojí už přímo.

Zaregistroval jsem několik dalších jmen, které jsem už znal ze seznamu Franksových přátel a spolupracovníků sestaveného inspektorkou Crawovou. Celá řada z nich byli staří kolegové z práce. Franks jim psal o tom, jak se žije chlapovi, který odešel z Metropolitní policie a je teď v důchodu. A přestože jejich odpovědi byly neurčité a nepsalo se v nich o žádných konkrétních případech, bylo zřejmé, že k němu pořád měli úctu. Jeden jej dokonce – podle všeho ze zvyku, anebo možná tak trochu z legrace – oslovoval „pane“.

Neobjevil jsem žádné konverzace zabývající se přímo případem, na kterém pracoval, než zmizel, ale jeho e-mailová korespondence skýtala působivý vhled do přátelských vztahů, jež si za dlouhá léta vybudoval. Probral jsem se zprávami důkladněji ještě jednou a poznačil si deset jmen, která se v jeho elektronické poště objevovala nejčastěji.

Všichni to byli policisté.

Navzdory domněnce, že Franksův spis pocházel od někoho z civilu, jsem nemohl vyloučit ani možnost, že mu tento dokument mohl poslat někdo, kdo dosud pracoval u Metropolitní. Mohli to brát tak, že mu tím vlastně prokazují laskavost, nebo jako způsob, jak mu pomoci dosáhnout určitého završení jeho práce.

Tím se ovšem nevysvětlovalo, jak bylo možné, že případ byl – a zůstal – mimo oficiální záznamy, když se jej strážník Reed snažil dohledat, proč se o něm Franksovi bývalí kolegové ve vzájemné korespondenci nikde nezmiňovali, ani proč by někomu jinému z Metropolitní policie mohlo na obsahu onoho spisu záležet takovým způsobem jako Franksovi.

Tato hypotéza neposkytovala odpověď ani na to, proč by dotyčná osoba mohla být ochotná podstoupit takové riziko, obzvláště pokud si skutečně vytiskla policejní záznamy a poté je poslala člověku mimo interní struktury Metropolitní policie. Ovšem skutečnost, že to bylo riziko, ještě neznamenala, že něco takového bylo nemyslitelné. Někdo mu ten spis přece poslat musel.

„Máš rozdělanou práci?“

Otočil jsem se. Annabel stála ve dveřích. Neslyšel jsem ji přicházet.

„Ale vůbec ne.“ Mávl jsem na ni, aby šla dál. „Vítám tě v řídicím centru.“

Usmála se a přelétla pohledem složky se spisy, fotografie pohřešovaných osob a obrázky na zdi. Když za mnou do Londýna přijela posledně, tady nebyla. Sledoval jsem, jak pomalu postupuje dál do pokoje, jak se znova dlouze dívá na spisy, až se nakonec posadila na podlahu a přitáhla si kolena pod bradu. „Co je ve všech těch složkách?“ otázala se a ukázala na police.

„Moje práce. Tohle dělám.“ Stočil jsem pohled na složky na policích. „Všechno to jsou případy, které jsem uzavřel za ty čtyři a půl roku, co se tomu věnuju.“

„A kolik případů jsi už uzavřel?“

„Šedesát sedm.“

„To je hezká řádka.“

„Je to dost.“

„A proč si teda necháváš všechny ty podklady?“

Pokrčil jsem rameny. „Nejspíš proto, že se věci opakují.“

„Jak to myslíš?“

„Právě jsem přišel na to, že život má ve zvyku připoutávat člověka k určitým lidem – ale také k místům. Je to jako…“ Odmlčel jsem se. „Jako pojivová tkáň. Všichni jsme svázáni s určitými věcmi, ať už se nám to líbí nebo ne, a nezáleží na tom, jestli se tomu vzpíráme. Vždycky nás to přitáhne zpátky.“

Pokývala hlavou, ale pak mi začalo pomalu připadat, jako by ji to v myšlenkách táhlo někam jinam.

„Asi jsem se nechal unést a začal mluvit až příliš obrazně.“

Rozpačitě se pousmála. „Ale ne. Jen jsem si říkala, jak nerada nechávám Olivii samotnou, přestože moje racionální já si uvědomuje, že je v bezpečí. Je to tak pět minut, co jsem jí posílala zprávu.“

„Je v pořádku.“

„Já vím. Jenomže každou minutu každého dne mám neustále pocit, jako bych na ni musela dávat pozor. A mám strach…“ Odmlčela se. „Bojím se, že ji nedokážu ochránit.“

„Ničeho takového se bát nemusíš.“

Vrhla na mě letmý pohled a oči se jí zaleskly v tlumeném světle pokoje. „Co když se to ale bude opakovat? Co když si pro nás zase přijdou? Posledně jsem s tím nic nezmohla. Nebyla jsem schopná se nijak ubránit.“

„Nepřijdou.“

„Říkáš to jenom proto, abych se cítila líp – anebo tomu skutečně věříš?“

„Skutečně tomu věřím.“

„Jak si můžeš být tak jistý?“

„Slibuju ti, že cokoli teď budeš podnikat, kamkoli půjdeš, budu ti krýt záda. Tobě i Olivii. Není to sice moje dcera, ale na tom vůbec nezáleží. Mám za tebe zodpovědnost, a ty jsi zase zodpovědná za ni.“ Pohlédl jsem na spisy a potom zpátky na ni. „To, co se vám stalo, byla jednorázová záležitost. Většina lidí prožije celý život, aniž by zakusila, čím jste si musely projít vy dvě. To, co na tebe doléhá, to, co tě nutí uvažovat tímto způsobem, není zdravý rozum – ale strach.“

Chvíli jen mlčky seděla. Pak zase promluvila: „Copak ty nemáš nikdy strach?“

„Ovšemže ano.“

„Nemyslím teď strach z nenadále vysokých účtů za plyn.“

Zasmál jsem se. „Já taky ne.“

„A čeho se tedy bojíš?“

Krátce jsem zvažoval, že řeknu něco shovívavého a uklidňujícího, něco, co by zmírnilo její obavy, aby se mohla vrátit zpátky do Devonu se sebedůvěrou a mohla jít dál. Jenomže ona nehledala falešnou útěchu a já nechtěl, aby někdy začala zpochybňovat má slova.

„Zoufalých lidí,“ prohlásil jsem. „Těch se doopravdy bojím.“

„Jak to myslíš?“

Znova jsem zabloudil pohledem ke složkám se spisy – k šedesáti sedmi případům, které se staly jediným životem, jejž jsem znal. „Totiž, občas se člověku nechce ani věřit, čeho jsou takoví lidé schopni.“

8

Před večeří jsem si na stole v obývacím pokoji rozložil papíry, a tak jsme místo toho jedli na barovém pultu v kuchyni. Nakonec se náš rozhovor stočil zpátky k Olivii.

„Jak to zvládáš?“ zeptal jsem se.

„Starat se o Liv?“ Pokývala hlavou ze strany na stranu. „Je to únavné.“

„Tak proč nepožádáš o pomoc Emily?“

Nezvedla oči, jen mírně pootočila lahví stojící na barovém pultu před ní. Emily byla jedním z lidí, kteří Annabel a mě udržovali v nevědomosti. A když potom ono tajemství vyšlo najevo, měla Annabel co dělat, aby ji viděla stejnýma očima. Nakonec prostě jen pokrčila rameny.

„To je v pořádku,“ uklidňoval jsem ji. „Nemusíme o tom mluvit.“

„O to nejde… prostě jen…“ Odmlčela se a pak se napila piva. „Já nevím, prostě… nemůžu se na ni ani podívat. Celé ty roky znala pravdu o mně a o tobě – a neřekla ani slovo.“

O vteřinu později jsem koutkem oka zahlédl pohyb. Kuchyňským oknem jsem pozoroval sousedku Liz, která bydlela ve vedlejším domě, jak se pohybuje po obývacím pokoji. Moc toho vidět nebylo, ale to, co jsem viděl, mluvilo za vše. U jedné ze zdí měla navršené krabice, zavřené a přelepené páskou. Kromě toho tam byly naskládané v řadě ještě další, zatím otevřené krabice. Procházela po pokoji, sundávala věci z poliček a skládala je do nich. Dělala to tak každý večer, už celý týden.

Odvrátil jsem oči a zapátral pohledem v zahradě před jejím domem. Venku byla už tma, ale všechny domy v naší ulici byly osvětlené vánočními dekoracemi. Z druhé strany silnice se na mě usmíval Santa, o dva domy níž poblikával červeným a zeleným světlem sob. Já sám jsem ověnčil okapové žlaby modrými žárovičkami, a když jsem se dozvěděl, že přijede Annabel, zašel jsem do města a sehnal i stromek. U Liz ale žádný stromeček ani žárovičky nebyly. Měla tam jenom krabice – protože na zahradě stála dole u cesty cedule NA PRODEJ.

Zatahal jsem za okraj etikety na pivní láhvi a odvrátil jsem pozornost od prodejní cedule zpátky k obývacímu pokoji. Místnost byla skoro prázdná, nehostinný, opuštěný odraz svého dřívějšího já. V hlavě se mi zformovala vzpomínka na to, jak jsme spolu kdysi leželi u ní na gauči.

„Není ti nic?“

Annabelin hlas mě vytrhl ze snění.

Usmál jsem se na ni. „Jsem v pohodě.“

Jenomže ona byla chytrá a poznala, že se něco děje. Stočila oči na obývací pokoj Liz, pak se podívala zpátky na mě a evidentně jí to došlo.

„Hm, ahá,“ řekla. „To je ta sousedka.“

O Liz jsem Annabel už říkal. Vypravoval jsem jí, jak jsme spolu chodili osm měsíců a že jsme ještě mnohem déle byli přáteli. Až jsem pak udělal něco, co bylo dle mého mínění nejlepší pro nás pro oba, a odešel jsem z jejího života. Od té doby neuplynul jediný den, kdy bych neuvažoval o tom, jestli jsem udělal dobře.

„To kvůli tobě se stěhuje pryč?“

„Bylo by ode mě neskutečně arogantní, kdybych si něco takového myslel.“

„Mám to brát jako ano?“

Povzdechl jsem si. „Já nevím. Možná.“

„To mě mrzí.“

„Měl jsem dneska jednu schůzku,“ vyrukoval jsem na ni ve snaze nasměrovat náš rozhovor jinam. „Dohodnul jsem si ji ještě předtím, než jsem se dozvěděl, že přijedeš, a je tu ještě pár věcí, které si musím zítra na základě té schůzky zařídit. Do oběda bych s tím ale měl být hotový. Napadlo mě, že by to mohla být dobrá příležitost, aby sis to tu zítra dopoledne mohla všechno v klidu projít.“

Annabel byla prozatím v Londýně jen třikrát: jednou, když byla ještě na základní škole, podruhé několik měsíců předtím, než jsem ji poznal, a posledně sem zavítala v době, kdy už jsme se znali. Za ten rok jsme se viděli čtrnáctkrát, a třináctkrát jsem to byl já, kdo si udělal výlet na jih do Devonu. Chtěla sem jezdit častěji – chtěla si hlavně prohlédnout město a navštívit památky –, ale musela teď brát ohled na Olivii.

„To zní dobře,“ přijala můj návrh.

„Víš to jistě?“

„Rozhodně.“

„Zavolám ti, jakmile skončím.“

„V pohodě, vážně. Už se nemůžu dočkat, až si zahraju na turistku.“

„Máš ráda steaky?“

Usmála se. Zdála se být v rozpacích. „Miluju steaky.“

„Super. Znám jednu báječnou restauraci kousek od Covent Garden, kde je vždycky místo. Musím si zaskočit do Wimbledonu, ale říkal jsem si, že bychom se pak mohli sejít v té restauraci a dát si pozdní oběd, jakmile dospěješ k závěru, že už toho trmácení se po ulicích máš dost.“

„To zní skvěle.“

Usmál jsem se na ni a bezděčně jsem, aniž bych o tom přemýšlel, pohlédl přes okno v kuchyni zpátky do Lizina obývacího pokoje, který se smrštil na pouhý čtverec světla uprostřed tmy.

Liz se na okamžik zjevila a umístila do krabice několik knih. Měla na sobě teplákové kalhoty a tílko, čokoládově hnědé vlasy měla stažené do culíku.

Napadlo mě, jestli viděla, jak si vedu Annabel domů, a co si musela myslet. Nevěděla, že mám dceru. Od rozchodu jsme spolu prohodili sotva půl slova. Řekli jsme si ahoj, když jsme se potkali venku ve vjezdu. Vedli jsme spolu rozpačité rozhovory o věcech, na kterých nezáleželo a které nikam nevedly.

Nikdy jsem nechtěl, aby to s námi takhle dopadlo. Ze všech sil jsem se snažil uchovat si představu, že čas, který jsme spolu strávili, stál za něco víc. Že je mezi námi pouto, jež hned tak nepovolí, i když se náš vztah změnil.

Jenomže já jsem se neuměl vzdát pátrání po zmizelých osobách.

A to byl vždycky problém.

První sbohem

Leden 2005, před osmi lety

Pes pošel 7. ledna. Sníh se snášel z oblohy a měkce přistával na střeše domu. Zvíře slabě zasténalo, rozklepalo se na předložce u krbu a nakonec se přestalo hýbat. Dál tiskla ruku k jeho žaludku, cítila, že se jeho břicho přestává vzdouvat a zase se smršťovat, ale nepodívala se na něj.

Místo toho tam seděla – mezi prsty druhé ruky držela čmoudící cigaretu – a tupě zírala ven zadními okny, přes mozaiku hnědozelených políček, na štíhlé, vychrtlé stromy na hřebenu kopce, po jejichž posledních, rezavě zbarvených listech už dávno nebylo ani památky. Pod stromy viděla polní cesty plné bláta, které křížem krážem protínaly pole, jež obtahovaly kontury lesních porostů. Nikde však nezahlédla žádné stopy života. Neviděla lidi ani traktory. Jedinou větvičku, která by se pohnula ve větru.

Zůstalo jenom ticho.

O několik hodin později vykopala vedle staré studny hrob. Jak zajela lopatou do hlíny, vykrojila z čerstvě napadané sněhové pokrývky obdélník bláta. Když vyhloubila asi metr hlubokou jámu – byla tak unavená, že ji bolely svaly i klouby –, přestala kopat, opřela si paži o rukojeť lopaty, ohlédla se a znova se za ním podívala francouzskými okny.

Ještě pořád ležel u krbu, na tom samém místě, kde umřel, zakrytý starou dekou z ložnice. Její zrak se zakalil. Už tolik neplakávala – občas si říkala, jestli je něčeho takového ještě vůbec schopná –, tenkrát se však dala do pláče. Po tvářích jí stékaly slzy a obkreslovaly linie kostí a svalů na jejím obličeji. Očima zaznamenala obrys mrtvého psa, který pod přikrývkou vypadal tak malý. Ležel tam jako odpad čekající na vyhození.

Když si z tváře setřela první vlnu dojetí, následovaly další. Když si pak setřela i ty, okamžitě je nahradily další potoky slz. Po nějaké době to vzdala a přestala se snažit slzy zadržovat. Prostě tam jenom tak stála, třásla se chladem, samotná na okraji ztichlých polí, s jednou nohou zabořenou do navlhlé hlíny.

Když konečně uložila tělo psa do vykopané jámy, začala si nad jeho hrobem sama od sebe mumlat slova na rozloučenou a pořád dokola opakovala: „Sbohem, děťátko. Sbohem, chlapečku“. Její slova byla postupně tišší a tišší, jak jí znova a znova tryskaly z očí slzy, a hlas jí přitom přeskakoval jako rádio, které ztrácí signál.

O hodinu později, když psa konečně zakopala a on ležel nehybný a studený pod zemí, zašla zpátky do vyhřátého domu. V obývacím pokoji praskal oheň, kamenný krb olizovaly plameny a barvily jeho stěny do černa, vzduch prostupovala vůně starého dřeva a borovic. Napadlo ji, že by si měla připravit něco k jídlu. Věděla, že by asi měla něco sníst, ale místo toho raději sáhla po otevřené láhvi vína a vrátila se do křesla stojícího před krbem. Ohnivé jazyky se kroutily a proplétaly. Dřevo praskalo. V krbu se svíjel černý kouř a stoupal komínem nahoru. Víno se jí rozlilo po těle a rozehřálo její útroby. Když se pak usadilo v žaludku, vyndala z kapsy u kalhot poskládanou fotografii a láskyplně si ji rozložila na klíně.

Při pohledu na obrázek se jí oči opět zalily slzami.

„Sbohem, chlapečku.“

Ten pes jí bude chybět. Bude postrádat jeho společnost, ten pocit, jak jí jeho objemné tělo leželo u nohou, jak stačilo jen natáhnout ruku a dotknout se něčeho živého. Věděla však, dokonce i tehdy, když tam venku stála jednou nohou v hrobě a kolem ní se snášel sníh, že vlastně nepláče pro toho psa.

Pohlédla na druhou stranu ordinace na Garricka. Upíral na ni pohled, jeho plnicí pero se vznášelo nad poznámkovým blokem položeným na klíně. Na tvářích a na bradě mu rašilo šedivé strniště, ale jinak vypadal jako ze škatulky. Na sobě měl bezchybný oblek v barvě pařížské modři a červenou vázanku, dokonale plisované kalhoty a boty tak naleštěné, že se mu až leskly. Na zdi nad ním bylo zavěšené slabě vrnící topení. Po jeho pravici stál psací stůl s počítačem a odkládací přihrádkou na nevyřízenou poštu.

„Nechcete mi říct, co se tehdy v červenci před šesti lety vlastně stalo?“ Zkoumavě si prohlížel její obličej. Když se mu nedostalo žádné odpovědi, naklonil se dopředu a na jeho oholené hlavě se odrazilo světlo proudící do místnosti jediným oknem v ordinaci. „Podívejte,“ promluvil na ni, „já chápu, že to pro vás musí být těžké.“

„Opravdu?“

„Ovšem.“ Odložil poznámkový blok i pero. „K doktoru Poulterovi jste chodila šest let. On teď odešel do penze, a vy si musíte zvykat na někoho nového. Jsem si naprosto vědom toho, jak je to podivné a jak vás to svým způsobem možná musí i děsit. Jestli vám to pomůže, mám taky trochu strach.“ Odmlčel se. Vzápětí začal šeptat, ale bylo jasné, že to jenom hraje. „Vím, že jestli si chci udržet tuhle práci, musím ji dělat dobře.“

„Takže to děláte kvůli kariéře?“

„Dělám to pro vás,“ pronesl, téměř jako by její ironickou odpověď očekával. Chvíli ji pozoroval a pak se opět usmál. „Pokud svou práci nebudu dělat pořádně, jestliže si nedokážu získat vaši důvěru, v tom případě jsem selhal a zdejší lidé na moje místo dosadí někoho jiného.“

„Proč jste tady jenom dva dny v týdnu?“

„Mám i jiné pacienty v dalších nemocnicích.“

„K Poulterovi jsem chodila třikrát týdně.“

„Doktor Poulter se vyjádřil v tom smyslu, že se zlepšujete,“ odpověděl Garrick. „Zanechal mi ohledně vaší léčby doporučení – a jsem přesvědčen, že tuto skutečnost s vámi probral –, že teď, poněvadž už jste ambulantní pacientkou a pokoušíte se vrátit svůj život zpátky do starých kolejí, stačí, když budete docházet šestkrát až osmkrát do měsíce.“

Nic na to neodpověděla.

„Nicméně jestliže to podle vás nestačí, můžeme probrat možnost přidání několika sezení. Musíte se ale trochu otevřít a pustit mě k sobě. Co říkáte?“

Opět žádná odpověď.

Garrick pokýval hlavou a natáhl ruku ke stolu. Vedle počítačové klávesnice ležely na stole nesvázané listy papíru. Vzal si je na klín a zalistoval pěti nebo šesti stránkami. Všechny byly podtrhané zvýrazňovačem. Sledovala jeho dlouhé prsty, jak se pohybují zleva doprava, když se snažil najít kýženou část textu. Asi po třiceti vteřinách ustrnuly jeho prsty v pohybu. Jedním poklepal na zvýrazněný odstaveček asi uprostřed stránky a vzhlédl.

„Vidím, že jste pracovala poblíž Oxford Street.“

Pátravým pohledem jí přejížděl po tváři. Přesně to samé dělal Poulter, když se z ní snažil dostat odpověď; zkoumal ji a pokoušel se použít její mlčenlivost proti ní. Na začátku léčby to fungovalo. Tehdy ticho nenáviděla. Děsilo ji, protože jí připomínalo dny, týdny a měsíce po jeho smrti. Vrátila se zpátky do domu a slyšela jen to, jak trámy, prkna v podlaze a celá stavební konstrukce sténá v horkém slunečním žáru, a potom – jak plynul čas – dům zase naříkal v třeskutém zimním mrazu. Tehdy už to ticho nemohla vydržet, nahánělo jí nesnesitelnou hrůzu, stěny jejího domu jí připadaly jako mauzoleum – to proto se pokusila o sebevraždu. Pak to zkusila znovu a ještě jednou, až nakonec skončila v péči doktora Poultera. Od té doby však uplynulo už skoro šest let. Teď už se nechtěla zabít, třebaže její vzpomínky byly stejně bolestné jako dřív.

„Byla jste zaměstnána na nějaké marketingové pozici – je to tak?“

Pokrčila rameny a před očima se jí promítaly vzpomínky na tu dobu. Po chvilce si uvědomila, že se v myšlenkách zatoulala někam jinam. Garrick maličko nachýlil hlavu, jako by se pokoušel číst její myšlenky.

„Před několika týdny mi umřel pes,“ řekla.

Jestliže Garricka tato nenadálá změna tématu překvapila, nedal to na sobě znát. „Nevěděl jsem, že máte psa.“

„Byl to černý labrador.“

„A měl ten pes jméno?“

„Ovšemže měl jméno.“

„A jak se tedy jmenoval?“

„Max.“

Usmál se. „Byl to velký pes?“

„Proto jsme mu říkali Max.“

„Kdo mu tak říkal? Vy a váš bývalý manžel?“

Pokrčila nos.

„Copak to nebyl i jeho pes?“

„Jeho pes to byl v tom smyslu, že Max bydlel ve stejném domě jako my – Robert si ale na psy moc nepotrpěl.“

„Robert Collinson. Tak se váš bývalý manžel jmenoval, říkám to správně?“

Přikývla.

„Rozvedli jste se před pěti lety – v roce 2000, že ano?“

Neodpověděla. Místo toho pohlédla nahoru k jedinému oknu v ordinaci. Mělo podobu obdélníku, bylo umístěno vysoko nad stolem a do místnosti jím proudilo světlo. „Musela jsem ho pochovat,“ pronesla tiše.

„Maxe?“

„Ano.“

„Jak vám bylo?“

Svraštila čelo. „Jak asi myslíte, že mi bylo?“

„Měla jste Maxe dlouho?“

„Ano,“ přisvědčila. „Šest let.“

Celou dobu si něco zapisoval, teď však okamžitě přestal psát. Pero ustrnulo uprostřed poznámkového bloku a on opět vzhlédl. „Takže jste si ho vzala v roce 1999?“

Přikývla.

„Kdy přesně to bylo?“

„V srpnu.“

Chvíli nic neříkal. „Takže jste si ho vzala pouhý měsíc po tom, co došlo k té nehodě?“

Znova přikývla.

„Takže to pro vás nebyl jenom pes.“

Jeho slova prolétla slunečním světlem, v němž se vznášely částečky prachu, jako by se zhmotnila. Pocítila v žaludku bolestný neklid, děsila se návratu do minulosti. U doktora Poultera se léčila šest let. Chodila i k jiným doktorům. Sedávala přesně v té samé židli, právě v této budově, a nechávala je odhalovat tajemnou roušku svého života, když se pokoušela získat nazpět ponětí o tom, kým možná kdysi byla.

A teď si tím vším bude muset projít znova. Garrick jí připadal slušný a upřímný; takoví ale byli všichni. A tak je občas sama provázela zpátky až k onomu dni, nechávala je brouzdat se na mělčině a dovolovala jim, aby jí pokládali pouze takové otázky, o nichž věděla, že je bude moci zamluvit. Tehdy sem chodívala ráda, dokonce se na ta sezení i těšila. Přestože si uvědomovala, že jsou placeni za to, aby ji léčili, nacházela zvláštní útěchu ve skutečnosti, že se o ni někdo zajímá – byť by to bylo třeba jen na oko.

Jenomže pak při některých sezeních uklouzla a plácla něco bez rozmýšlení a jim se z ničeho nic podařilo obejít její obranné valy a ona byla najednou zase zpátky u toho rybníka. A jediné, co viděla, byly paže, které sebou házely kolem dokola nad vodní hladinou, chňapaly do prázdna, jak se jí drobounké prstíčky zoufale snažily zachytit a jak klenba jeho hlavy zmizela navždy pod vodou.

A ona s tím nemohla vůbec nic dělat.

Než si to stačila uvědomit, oči se jí zalily slzami. A když potom pohlédla na druhou stranu místnosti, kde seděl Garrick, viděla, jak se mu ve tváři na okamžik objevil náznak soucitu.

„Nemohla jsem ho zachránit,“ pronesla tlumeným hlasem.

„Byl Max náhradou za Lucase?“

Neodpověděla.

Garrick k ní přistoupil blíž. „Vzala jste si Maxe proto, abyste na něj mohla lépe zapomenout?“

Pomalu začala pokyvovat hlavou – a pak se jí ze rtů začala znova drát ta slova. „Sbohem,“ loučila se. „Sbohem, děťátko. Sbohem, můj překrásný chlapečku.“

9

Příštího rána jsem našel v kuchyni lístek od Annabel, ve kterém mi sdělovala, že si navzdory dešti vyrazila ven zaběhat. Obdivoval jsem její sebekázeň, jak se dokázala přinutit ke cvičení, hlavně proto, že jsem měl v garáži běžecký pás, o kterém jsem jí už říkal. Uvařil jsem trochu kávy a připravil pár toastů a pak jsem vzal do ruky DVD s nápisem Záznam pořízený v domě, který pro mě inspektorka Crawová nechala ve Franksově složce, a odnesl jsem si jej do obývacího pokoje. Topení bylo zapnuté a déšť zlehka bubnoval na okna.

Na začátku videozáznamu se na mě vynořil úvodní záběr domu manželů Franksových, natočený ze vzdálenosti zhruba třiceti metrů. Podle záběrů to vypadalo, že je podzim, což znamenalo, že jej inspektorka Crawová musela pořídit teprve nedávno – možná právě v době, kdy se rozhodla, že s tím případem přijde za mnou.

Stromy v barvě mědi se mírně kolébaly ve větru na pozadí střechy domu ve tvaru A a pole kolem dokola byla posetá hromádkami zlatavého listí navlhlého deštěm. Když začala otáčet kamerou, vítr zachrastil v mikrofonu, a tehdy prvně jsem získal jasnou představu o tom, na jaké samotě dům manželů Franksových vlastně byl. Stál uprostřed stráně. Nalevo od domu svažitý terén pokračoval až nahoru ke skalnatému pahorku, na němž byla vidět halda obrovských balvanů. Po pravé straně domu se kopec vlnil dolů, až se nakonec propojil s vesničkou Postbridge. Vrcholky střech domků ve vesnici – šmouhy černošedého kouře v dálce – byly jedinou známkou civilizace na míle daleko.

Zbytek záběru tvořila pole, rozporcovaná níže v údolí do čtverečků, které jsem viděl už na fotografiích. Nad nimi se vlnil koberec kapradí a kropenatého vřesu se žlutými tečkami.

U domu stála dvě auta. První z nich, Mini Cooper, který zřejmě patřil inspektorce Crawové, byl zaparkovaný na trávě zhruba patnáct metrů od přední verandy. Druhé auto, Audi A3, které patřilo Leonardovi a Ellii, stálo po straně domu pod přístřeškem s průhlednou plastovou střechou. Cesta pokrytá zaschlým blátem vedoucí od domu dolů do vesnice začínala nedaleko místa, kde parkovalo mini inspektorky Crawové, a pokračovala dál v přímé linii přes okolní planinu porostlou vřesem, do níž ji vyryly dlouhé roky používání, až se nakonec zkroutila doprava a ubíhala souběžně s hranicí lesa dolů do Postbridge.

Stromy, jejichž listnaté koruny začínaly už řídnout, musely během léta dům prakticky ohrazovat. Když byly plně pokryty listy, plnily jejich husté koruny funkci jakési přírodní hradby, takže kdokoli, kdo stál na vnější straně, si určitě ani nevšiml, že tam nějaký dům je.

O několik vteřin později zabrala kamera zadní stranu domu, která nebyla na fotografiích od inspektorky Crawové vůbec vidět. V těchto místech se nacházela bouda na nářadí. Nebyla nijak velká – na šířku měla maximálně tak metr a půl až dva metry –, a ačkoli na ní visel zámek, nijak bytelnou konstrukci neměla. Byla uchycená k domu, ale pozvolna se od něj vlastní vahou zase odkláněla. Hranice dřevěných polen po straně domu se do záběru nedostala, v hledáčku kamery se ale krátce mihl špalek, do kterého byla zaseknutá sekyra a na němž Franks nepochybně sekal dříví.

Videozáznam následně přeskočil do vnitřních prostor domu.

Hned za vstupními dveřmi byl obývací pokoj, který se táhl po celé délce domu. Z obývacího pokoje vedly tři otevřené dveře. Prvními byly vidět kuchyňské skříňky, druhé ústily do koupelny v přízemí a za třetími se skrýval psací stůl s počítačem a dvě skříňky s policemi a knihami. Samotný obývací pokoj byl útulný a upravený. Kolem televize byly rozmístěny tři velké kožené sedačky. Jídelní stůl. Příborník posetý fotografiemi. Nádherný krb postavený z dlažebních kamenů.

Jak inspektorka Crawová přejížděla kamerou zleva doprava, všiml jsem si, že na většině snímků byla ona, její rodina a děti. V zadní části domu byly schody ve tvaru písmene L, které vedly nahoru na malou průchodnou podestu tyčící se nad obývacím pokojem. Nahoře v patře jsem zahlédl další troje dveře.

V tomhle okamžiku inspektorka Crawová poprvé promluvila: „Tato místnost byla dříve rozdělená na dvě části, ale táta stěnu strhl, když se sem nastěhovali.“ O pár vteřin později video zase přeskočilo a ocitli jsme se v kuchyni. „Tohle je ta renovace, kterou měli zrovna rozdělanou, když se ztratil,“ pokračovala ve vysvětlování. Bylo očividné, že přestavba kuchyně nebyla dokončena. Na některých místech nebyly ještě položeny dílce kuchyňské linky. Nebyla ještě přišroubovaná ani jedna dvířka u kuchyňských skříněk. Stěny v místnosti byly dvoubarevné – dvě stěny byly vymalovány krémovou barvou, další dvě byly bledě žluté barvy, ale malíři evidentně ještě nebyli s nanášením barvy hotovi.

Inspektorka Crawová mírně zvětšila přiblížení a zabrala podlouhlé okno nad kuchyňským dřezem, které skýtalo výhled do zahrady za domem. Při takovém přiblížení byl vidět i záhonek se zeleninou, několik květinových záhonů a venkovní terasa. Opět jsem byl ohromen tím, do jaké míry se ona terasa zdála být součástí okolního prostředí. Při zběžném pohledu to vypadalo, jako by veškerá planina patřila k jejich domu.

Poté následovala série rychlých, třicetivteřinových záběrů jednotlivých pokojů. Dům byl vyveden v jasných barvách a vyznačoval se jednoduchou strukturou. Veškeré jeho zařízení se drželo podobného vzorce: stěny neutrálních odstínů, zářivé doplňky, rodinné fotografie na zdi, knihy, pokojové rostliny. Nahoře v patře se nacházely dvě ložnice a druhá koupelna. Nakonec se inspektorka Crawová vrátila k pokoji v přízemí, který ukrýval prehistorický počítač, posazený na psacím stole, a skříňku s policemi. Stůl a skříňka byly umístěny na opačných stranách úzkého okna skýtajícího výhled na vřesoviště, po levé straně byla vidět hrana domku na nářadí.

Z ničeho nic na pohovce vedle mě začal zvonit mobil. Bylo to číslo s devonským předčíslím, ale neměl jsem ho v seznamu. „David Raker.“

„Tady Clark,“ představil se mužský hlas.

Gavin Clark z Útvaru pro odhalování odložených kriminálních zločinů.

„Á, vrchní inspektor Clark. Díky, že jste mi zavolal, proto–“

„Co jste zač?“ vpadl mi do řeči.

„Jak jsem se vám už zmínil ve zprávě, kterou jsem vám nechal, mé jméno je David Raker. Vyšetřuju zmizení Leonarda Frankse. Mám informaci, že měl být pověřen jistým pří–“

„Já jsem mu nikdy žádný případ nedal.“

„Ano, tak mi to bylo řečeno.“

„Kdo vám to říkal?“

„Jeho žena.“

„Vy pro ni pracujete?“

„Ano,“ zalhal jsem. „Doufal jsem, že si budu moci udělat představu o tom, jak jste se dohodli –“

„Mezi námi nikdy žádná dohoda nebyla, protože mu nikdy žádná práce pro Útvar nebyla přidělena,“ konstatoval Clark suše. „Mluvil jsem s ním po telefonu a líbilo se mi, co říkal. Měl vzorný životopis, takže jsem se rozhodl, že spolupráci s ním nechám oficiálně schválit. To je vše. Víc vám k tomu nemám co říct.“

„Neprojednával jste s ním žádný konkrétní případ?“

„Proč vás to zajímá?“

„Jen se ho pokouším najít.“

„No jo, zrovna tak jako policie.“

„Myslím, že policii už došly nápady.“

„Tento případ nebyl dosud uzavřen – víte to, že? Není to můj případ, takže si s ním můžete dělat, co jen chcete, mně na tom nesejde. Ale s tím, že tady slídíte a snažíte se získat odpovědi, bude mít jistě někde někdo problém.“

Po telefonu si člověk nikdy nemůže být stoprocentně jistý, jeho rozmrzelost se však zdála být nefalšovaná. Navíc způsob, jakým o Franksovi mluvil, dával za pravdu všemu, co už mi prve sdělila inspektorka Crawová: její otec na žádném případu od Útvaru pro odhalování odložených kriminálních zločinů nikdy nedělal, protože v inkriminované době Clark teprve čekal, než bude spolupráci s Franksem udělen oficiální souhlas jeho nadřízenými na služebně vyšších postech.

A tak jsem mu poděkoval a hovor ukončil.

Bylo načase promluvit si s Ellií Franksovou.

10

Inspektorka Crawová bydlela ve velkém domě na okraji Wimbledonského parku ukrytém za masivními dubovými vraty. Nikdy jsem se jí neptal, jaké má její manžel povolání. Když jsem ale přijel autem trochu blíž, zapochyboval jsem, že by si takové sídlo mohla dovolit z policejního platu.

Dům byl postavený z červených cihel, po obou stranách se tyčila štítová zeď a pod každou stříškou byla v řadě zasazená okna. Příjezdová cesta se za vraty větvila. Krátká levá odbočka se svažovala k otevřeným garážovým vratům ve sklepním podlaží domu, kde stálo audi manželů Franksových. Po pravé straně se rameno příjezdové cesty stáčelo nahoru k místu, kde bylo zaparkováno mini. Stejné auto jsem viděl už ráno na DVD.

Zajel jsem se svým sedmnáct let starým BMW řady 3 k bráně a stiskl jsem tlačítko na domovním telefonu. Zvonek jedenkrát zabzučel. Za deset vteřin, aniž by se mi v telefonu někdo ozval, brána zabzučela o něco hlasitěji a začala se rozevírat. Viděl jsem, jak inspektorka Crawová stojí v okně v přední části domu a míří na bránu dálkovým ovladačem. Zaparkoval jsem za jejím mini.

Vzal jsem si zápisník a pero a zamířil jsem k domovním dveřím. Právě když jsem chtěl zaklepat, otevřely se a na prahu stanula inspektorka Crawová v bílých legínách a růžovém sportovním topu s dlouhým rukávem. Překvapilo mě, jak vypadá. Nikdy jsem ji neviděl v ničem jiném než ve fádních barvách detektivů z Metropolitní: šedé, černé a modré. Její šatník tvořila dlouhá řada identických kalhotových kostýmů – zajímavý na nich byl jen neustále se zvyšující počet variací těchto tří barev.

„Jak se dnes máte?“ přivítala mě.

Prošel jsem kolem ní a vstoupil jsem do domu.

„Dobře. A vy?“

„Jde to.“

Přestože jsem ten fakt zpracovával už den, stále mi připadalo zvláštní, že ji vidím u ní doma a mluvím s ní tímhle způsobem. Ještě před osmnácti měsíci jsme si šli oba vzájemně po krku; a teď mě zvala k sobě domů na šálek kávy.

Zavřela za mnou.

Hned za vstupními dveřmi se nacházel níže položený obývací pokoj. Kolem dokola byly u stěn v místnosti rozestaveny knihovny a skříňky s poličkami a vitrínami, samostatně stojící věšáky a květiny v květináčích. Uprostřed místnosti stály tři kožené béžové sedačky a televizor se sto dvaceti pěti centimetrovou úhlopříčkou.

Bylo mi nápadné, že jsem v obývacím pokoji neviděl žádné fotografie, které by zachycovaly inspektorku Crawovou a její rodinu, ale nepřičítal jsem této skutečnosti žádný skrytý význam. Taková prostě byla a já už jsem chápal, kde se to v ní bralo. Pozvala mě sice k sobě domů a odhalila přede mnou své soukromí; zároveň mi však jasně dávala najevo, že si přeje, aby přede mnou část z tohoto světa zůstala uzavřena. Zrovna tak jako její otec jasně rozlišovala mezi pracovním a soukromým životem.

Jediným místem, kde musela udělat výjimku, byl konferenční stolek z dubového dřeva, který byl umístěný v prostoru mezi pohovkami. Položila na něj hromadu fotografií, a na všech byl její otec.

„Mohu vám přinést něco k pití?“ zeptala se inspektorka Crawová.

„Dal bych si kávu.“

Přikývla. „Posaďte se. Zajdu pro matku.“

Usadil jsem se a začal jsem se probírat fotkami Leonarda Frankse. Na jedné z nich byl v běžeckém úboru na startu půlmaratonu a nad jeho hlavou bylo na transparentu vidět datum: osmnáctého září 2006. Vypadal skoro stejně jako na fotografii, kterou jsem viděl v jeho spisu. Možná že na něm těch sedm let, jež mezi tím uplynuly, zanechalo určité stopy. Měl trochu víc vrásek u očí a nepatrně mu prořídly jeho šedivé vlasy – ale jinak k němu byl čas značně milosrdný.

Když jsem procházel ostatní snímky, našel jsem ho vyfoceného někde na pláži – obklopovala ho vnoučata a bradku už měl místy prošedivělou. Další fotografie ho zachycovala v uniformě při jakési slavnostní ceremonii; byl hladce oholený a paži měl ovinutou kolem manželčina pasu. Na další se culil do objektivu spolu s inspektorkou Crawovou, v rukou drželi piva a v pozadí za nimi stoupal kouř z grilu. Oba dva seděli na verandě domu manželů Franksových v Dartmooru.

Chvilku nato jsem za sebou uslyšel hlasy. Otočil jsem se a uviděl, jak inspektorka Crawová s Ellií Franksovou kráčejí dolů po schodech a vcházejí společně do obývacího pokoje.

Zvedl jsem se.

„Davide, to je moje matka, Ellie,“ pronesla inspektorka Crawová. „Mami, tohle je David Raker, člověk, kterého jsem najala, aby našel tátu.“ Ustoupila za svoji matku. Jakmile domluvila, šlehla po mně očima, jako by chtěla říct: Pokud zjistíš, že je mrtvý, já tu pravdu unesu. Jí to ale zatím říkat nemusíš.

Takový styl práce se mi nezamlouval. S rodinami pohřešovaných bylo nutné jednat na rovinu a mírnit jejich očekávání, aby si zbytečně nedělali plané naděje, obzvláště pokud byli jejich příbuzní nezvěstní už delší dobu. Devět měsíců rozhodně už dlouhá doba byla, a inspektorka Crawová si toho byla vědoma lépe než kdokoli jiný. Prozatím jsem to nicméně přešel a nijak jsem neprotestoval. Pokývala hlavou na znamení díků, a když ke mně její matka přistoupila blíž, potřásl jsem si s ní rukou.

„Těší mě, paní Franksová.“

„Ale prosím vás,“ durdila se. „Říkejte mi Ellie.“

Byla o takových deset centimetrů menší než inspektorka Crawová. Na sobě měla šedou plisovanou sukni a propínací svetr krémové barvy, ale fyzická podobnost mezi matkou a dcerou byla evidentní: stejné oči, totožné rýhy ve tváři, tentýž maličko strnulý způsob držení těla. Zrovna tak jako její manžel vypadala Ellie Franksová na svůj věk dobře, a když jsme spolu pak zdvořile rozmlouvali o počasí, zmínila se žertovně o tom, jak jednou s Leonardem zůstala uvězněná v jejich domě v Dartmooru celý týden, protože napadlo hodně sněhu, a že už tam z něj málem začínala bláznit.

„Nedokáže prostě jen tak v klidu sedět a nic nedělat,“ postěžovala si, když se s úsměvem na tváři váhavě posadila na okraj jedné ze sedaček. „Ke konci týdne už jsem měla sto chutí přivázat ho na sáňky a poslat ho do Postbridge.“ Potom však začal její úsměv uvadat a po tváři se jí rozlil smutek.

Inspektorka Crawová se matky zeptala, co si dá k pití. Vzápětí se vytratila do kuchyně a nechala nás o samotě, tak jak mi to předešlého dne slíbila.

„Jak se vám žije zpátky v Londýně?“ zeptal jsem se.

Přitáhla si svetr kolem těla. „Ále, to víte…“ Odmlčela se a už se jí na tváři začal opět formovat nepatrný, zádumčivý úsměv. „Mám se tu dobře.“ Ale není to to, co jsem chtěla. „Odkud jste, pane Rakere?“

„Říkejte mi Davide. Bydlím tady v Londýně.“

„A předtím jste bydlel kde?“

„Do osmnácti jsem žil v jižním Devonu.“

„Skutečně?“ V očích jí zasvitla jiskřička naděje. Naklonila se dopředu a po obou stranách těla se rukama zapřela o pohovku. „Tak to tam určitě dobře znáte.“

„Je to rozlehlé hrabství,“ oponoval jsem jí ve snaze udržet ji nohama na zemi.

„Je to překrásný kout Británie.“

„Ano, to je.“

„Začali jsme mít s Lenem města už plné zuby. Všude jen hluk a násilí. Stačí, když nasednete do metra a je to tam jako ve válečné zóně. Odmítala jsem metrem jezdit, nemohla jsem to tam vydržet. A jak se blížil Lenův odchod do penze, čím dál víc jsme spolu mluvili o tom, že bychom se mohli odstěhovat.“

„Proč zrovna Devon?“

Přesně tu samou otázku jsem položil inspektorce Crawové den předtím. Chtěl jsem mít ale jistotu, že mi neunikla žádná skrytá spojitost, která by je k této části země mohla poutat. Ellie pokrčila rameny. „Hodně jsme tam dřív jezdili, hlavně když nám bylo něco málo přes padesát. Len miloval ten klid. Na stáří se z nás stali nadšení turisté a Dartmoor nám přirostl k srdci.“

„Žádní příbuzní? Nebo jiné důvody?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Celá naše rodina žije tady.“

„A byli jste tam s manželem spokojení?“

„Velice spokojení,“ ujišťovala mě.

„Neměli jste problémy?“

„Vůbec ne, to vás mohu ubezpečit. Koupili jsme ten dům asi sedm měsíců předtím, než Len odešel do důchodu, a jezdívali jsme tam, kdykoli nám zbyla trocha času, abychom stihli před stěhováním všechno připravit. A pak, jen několik měsíců po tom, co oslavil šedesátku, jsme se s Londýnem rozloučili navždy.“ Na chvíli ustala v řeči a stočila pohled ke snímkům, na nichž byl vyfotografovaný její manžel. „Není jediného dne, kdy bych toho rozhodnutí litovala, i přes to všechno, co se stalo. Mohu upřímně říci, že ty dva roky, které jsme na jihu strávili, v tom domě, na tom překrásném místě, byly ty nejlepší roky, jaké jsme spolu kdy prožili.“

Chvíli jsem ji nechal kochat příjemnými vzpomínkami. Zanedlouho se budeme probírat mnohem náročnějšími a bolestnějšími otázkami.

„A jak byste popsala dny a týdny předtím, než se Leonard ztratil?“

Vypadala zklamaně, že jsem s něčím takovým vůbec přišel.

Snažil jsem se na ni co nejmíň naléhat a velmi opatrně jsem volil slova. „Nezmínil se vám o tom, že by ho něco trápilo, nechoval se nějak jinak?“

Ještě než jsem stačil dokončit otázku, už kroutila hlavou. Musela si na otázku tohoto typu už tak zvyknout, že téměř byla schopná vycítit, kdy něco takového přijde. „Vůbec ne,“ prohlásila rozhodně. „Choval se normálně.“

„Prý se domlouval s jedním chlapíkem, který se jmenoval Derek Cortez, ohledně toho, že by mohl případně vykonávat jistou konzultační činnost pro policii v Devonu a Cornwallu. Zmínil se o tom?“

„Ano,“ připustila. „Jednou večer jsme o tom mluvili u večeře.“

„A kdy to asi tak bylo?“

„Řekla bych tak v polovině loňského listopadu.“

„A jakým způsobem vaše konverzace probíhala?“

„Úplně normálně. Len měl ve zvyku oddělovat práci a rodinný život. Byla to jedna z věcí, kterou jsem na něm měla úplně nejradši. Jistě chápete, že něco takového vyžaduje rozhodnou a ukázněnou mysl, ale jemu se to dařilo. Nebudu předstírat, že za celých těch jednačtyřicet let, co jsme byli svoji, se ani jednou nezmínil o tom, na čem u Metropolitní zrovna pracuje, ale dělal to jen zřídka – a rozhodně o tom nikdy nemluvil před dětmi. Ale řešil se mnou velké změny a záležitosti, které mohly ovlivnit nás oba. Takže mi pověděl o tom rozhovoru s Derekem i o tom, že se Derek chystá zavolat jednomu známému, který pracuje v Útvaru pro, ehm…“ Nemohla najít ta správná slova.

„V Útvaru pro odhalování odložených kriminálních zločinů,“ napověděl jsem jí. „Takže se pak Leonardovi ozvali?“

„Derek říkal, že Len bude muset nejdřív projít oficiální prověrkou. Asi o měsíc později – někdy na konci prosince – mluvil Len po telefonu s člověkem, který pracoval pro Devonský a cornwallský policejní okrsek. Myslím, že ho chtěli jen trochu blíž poznat.“

„S Gavinem Clarkem?“

„Ano, přesně tak. Mluvil s Lenem a říkal mu, že o něj mají velký zájem a že by velmi rádi využili jeho zkušeností, ale že budou muset ještě počkat, než se všechno prověří.“

„Nezmínil se Clark o tom, kolik času to zabere?“

„Len podle mě říkal, že to potrvá přinejmenším několik měsíců.“

Všechno, co říkala, potvrzovalo slova inspektorky Crawové, Corteze i samotného Clarka. Dva měsíce po tom telefonickém rozhovoru mezi Franksem a Clarkem, tedy koncem února, začátkem března, přijela do Dartmooru inspektorka Crawová, aby tam třiadvacátého února oslavila Franksovy narozeniny, a on se jí zmínil o tom odloženém případu. Což znamenalo, že tou dobou už se mu případ dostal do ruky. Takže buďto se Clarkovi podařilo schválit veškeré podklady za méně než šest týdnů a lhal inspektorce Crawové i mně – ať už k tomu měl jakékoli důvody –, když tvrdil, že Franksovi nikdy žádný spis neposlal. Nebo, což mi připadalo mnohem pravděpodobnější, dotyčný spis Franksovi poslal někdo jiný.

„Plánovali jsme rozsáhlou modernizaci kuchyně,“ sdělovala mi Ellie Franksová, „a mělo nás to stát o dost víc, než jsme plánovali. Len použil k zaplacení rekonstrukce značnou sumu peněz ze svého penzijního účtu. Jenomže ta penze nám měla vydržet možná ještě dalších dvacet nebo třicet let – a tak nám připadalo jako dobrý nápad, že by mohl vzít navíc práci, která by ho nijak nestresovala.“

Poslední věta, kterou pronesla, ji evidentně zasáhla, až se maličko zakymácela: práce, která by ho nijak nestresovala a která byla nakonec možná důvodem, proč zmizel. Nechal jsem ji chvilku vydechnout.

„A co se stalo potom?“

„Co máte na mysli?“

„Vzpomínáte si, že by obdržel nějaký spis?“

„Ano. Jednoho dne mu přišel poštou.“

„Podepisovala jste převzetí?“

„Ne, byl to obyčejný dopis.“

„Pamatujete se, kdy přišel?“

„Už si nevzpomínám.“

„Zkuste se nad tím, prosím, ještě jednou zamyslet. Může to být důležité.“

Zhluboka se nadechla. „Asi tak koncem ledna, nebo začátkem února.“

„Jak moc jste si tím jistá?“

„Potom, co se ztratil, mi Melanie říkala, že se s Lenem bavila o případu, který měl zrovna rozdělaný, ale jenom velice krátce, když za námi přijela na oslavu jeho dvaašedesátých narozenin. A jak už asi víte, manžel má narozeniny třiadvacátého února. Takže mu ten dopis musel přijít někdy předtím. Nedokážu si přesně vzpomenout, ale řekla bych, že na tom spisu musel dělat přinejmenším několik týdnů předtím. Mohlo to být déle, ale klidně na tom mohl dělat i kratší dobu.“

„Pamatujete se, odkud ta zásilka byla odeslána?“

„Ne.“

„Nevybavíte si zpáteční adresu nebo poštovní razítko?“

„Ne,“ zopakovala. „Nenapadlo mě, že bych se měla podívat.“

„Takže vy jste tu zásilku přebírala?“

„Víte, zvedla jsem tu obálku z podlahy. Takže pokud se to počítá jako převzetí, tak tedy ano. Len odjel do Ashburtonu nakoupit pár věcí. V té době nám zrovna trochu zatékalo do střechy. Takže jsem ten dopis zvedla, roztřídila zbytek pošty a dala mu jeho korespondenci na hromádku.“

„Takže to bylo poprvé a naposledy, co jste s onou zásilkou přišla do styku?“

Odmlčela se a potom přikývla. „Ano.“

Bylo zřejmé, že je Ellie dost chytrá na to, aby si dala dohromady – tedy pokud jí to inspektorka Crawová už neřekla –, že ať už její manžel těsně předtím, než se ztratil, pracoval na jakémkoli případu, byla tato kauza patrně příčinou jeho zmizení. Nebylo mi však jasné, zda jí inspektorka Crawová pověděla něco o tom, kde se ten spis vzal, a o skutečnostech, které stály za ním: že Gavin Clark Franksovi potvrdil, že na první případ bude muset čekat až do začátku března – a přesto jim ten spis přistál u dveří o čtyři týdny dříve, koncem ledna nebo začátkem února.

Inspektorka Crawová se zřejmě rozhodla jí o tom neříct. Pokud by něco takového udělala, Ellie by totiž pochopila, co převzetí onoho spisu vlastně znamenalo: že jí Franks buď vysloveně lhal o tom, pro koho pracoval, nebo v lepším případě jí to jen neřekl. V kontextu událostí se možná nejednalo o obrovskou lež, ale byla to přesto lež. Umět od sebe oddělit práci a rodinný život byla jedna věc. On však tuto pomyslnou hranici prolomil už tím, že se své ženě svěřil s úmyslem vzít práci pro Útvar, aby měli víc peněz na zaplacení kuchyně. Ellie si byla vědoma toho, že prošetřuje nějaký případ – on se pouze rozhodl jí nepovědět pravdu ohledně toho, kdo mu ten spis doopravdy poslal.

„Dobře, a co se dělo v následujících dnech?“ zeptal jsem se.

„Následujících dnech?“

„Všimla jste si, že by na tom spisu někdy pracoval?“

„To ano,“ přiznala Ellie. „Obyčejně jsme každé odpoledne trávili několik hodin tím – pokud nebylo příliš velké chladno –, že jsme zapnuli zahradní plynové ohřívače vzduchu a posadili se venku. On si vždycky sedl ke stolu na jedné straně verandy a já se uvelebila na naší proutěné sedačce na druhé straně.“

„Takže jste seděli každý někde jinde, když si ten spis pročítal?“

„Co tím chcete říct?“

Ale po chvíli jsem viděl, že moji otázku pochopila. Možná že to pro něj bylo jen pohodlnější, když mohl pracovat u stolu – anebo se možná schválně posadil na opačný konec verandy, protože nechtěl, aby nahlížela do spisu.

„Procházel si ten spis někdy i pozdě večer?“ otázal jsem se jí.

„Občas, když jsem se dívala na televizi.“

„A to taky sedával někde jinde než vy?“

Ve tváři se jí objevil náznak citového pohnutí. „Ano.“

Původce spisu nebude možné nijak vypátrat. Kdyby dotyčná osoba spis Franksovi odeslala jako doporučenou zásilku, bylo by možné ze záznamů vyčíst, odkud a kam dopis putoval. Ale vysledovat místo, odkud bylo odesláno běžné psaní, by bylo jako hledat jehlu v kupce sena. Podíval jsem se na Franksovy fotografie, které byly rozprostřené na konferenčním stolku přede mnou, a pak jsem stočil pohled zpátky na Ellii.

„Jste si naprosto jistá, že jste neviděla vůbec nic z obsahu toho spisu? Nezahlédla jste něco, byť jen krátce, když na něm Len pracoval? Slova, jména, detaily, fotografie, cokoliv?“

Rázně zavrtěla hlavou. „Ne. Kéž bych se o to tehdy více zajímala.“

Na krátký okamžik jsem v její tváři zahlédl zase ten smutek. Tolik mi připomínala inspektorku Crawovou, schůzku, kterou jsme spolu měli předešlého dne, dobu, kdy jsme spolu v minulosti vzájemně zkřížili meče. Ellie byla sice o maličko srdečnější, ale nikdy jsem ani jednu z nich neviděl plakat, za žádných okolností. Stoicismus nicméně nedokázal zamaskovat úplně všechno. Trápily se, a každý pokus tuto skutečnost skrýt se jim zřetelněji než kdy jindy zračil v očích.

„Dobře,“ konstatoval jsem klidně a trpělivě, „takže obsah jste neviděla, ale nepamatujete si aspoň to, jak ten spis vypadal? Byly například jednotlivé listy svázané dohromady, takže spis vypadal relativně uspořádaně? Byl uložený do pořádné složky s tvrdými deskami? Připadal vám jako oficiální podklady od policie? Anebo to spíš vypadalo jako spis vyrobený podomácku na koleně? Možná to byl jen štos papírů, anebo třeba halda dokumentů, které byly uložené v papírové složce?“

„Jak jsem vám už řekla, nikdy jsem ten spis pořádně zblízka neviděla…“ Zarazila se, její upřený pohled směřoval do prostoru mezi námi.

No tak, Ellie. Něco si přece musíš pamatovat.

Počkal jsem, aby si mohla v hlavě urovnat myšlenky. Po nějaké době pohlédla zpátky na mě. „Z dálky a podle toho, co si pamatuju, to vypadalo jako ten typ spisu, jaký byste čekal, že dá dohromady někdo od policie. Chci říct, bylo to ve složce – tuším, že béžové. Prostě standardní složka z barevného kartonu s otevíratelnou klopou o velikosti A4. A ty papíry uvnitř…“ Opět se odmlčela. „Vypadaly značně spořádaně; nebyly nijak zmačkané ani potrhané. Ale neřekla bych, že byly svázané dohromady.“

„Výborně,“ pronesl jsem a poznamenal si, co mi řekla, slovo od slova. „To jsou skutečně cenné informace, Ellie. Děkuji vám.“

Usmála se a zdálo se, že se trochu uvolnila. Očividně se ve vzpomínkách nerada vracela k onomu dni, kdy se po jejím manželovi slehla zem. Naneštěstí jsme byli teprve na začátku.

„Takže, procházel jsem Leonardovy maily a všiml jsem si, že byl doposud v kontaktu s některými bývalými kolegy od policie. Vím, že s vámi o práci moc nemluvil, ale neutrousil občas něco o lidech, se kterými pracoval?“

„To ano, docela často.“

„Dobře. Zmínil před vámi konkrétní jména?“

„No aby ne, těch byly spousty. Pracoval na tolika různých velicích postech, že jsem to všechno nestíhala sledovat. Myslím, že za své nejlepší lidi považoval asi čtyři nebo pět lidí: Donna Jonesová, Alastair Jordan… ehm… Tony Mabena, Carla Murrayová… Hrome, nemůžu si vzpomenout. A Jim Paige. Bude to k něčemu?“

Přezkoumal jsem seznam deseti lidí, který jsem si toho rána vytvořil, a všech pět lidí, o nichž se mi teď zmínila, tam bylo uvedeno. „Nevzpomenete si, co přesně mělo těchto pět osob v Metropolitní na starosti? Pracovali pro vašeho manžela?“

„Jim Paige ne. On a Len byli zhruba stejně staří a společně se vypracovali na vysoké posty. Když Len v roce 2011 odešel do penze, Jim zrovna řídil tu jednotku specialistů pro vyšetřování sexuálních napadení… ehm…“

„Sapphire?“

„Ano, přesně tak.“

„A co ti ostatní?“

„Ti pro něj v různých obdobích pracovali, ačkoli Carla pro něj myslím dělala nejdéle. Nejsem schopná vám říci, jak dlouho, ale Len ji, tuším, naverboval někde ze Skotska – z Glasgow nebo Edinburghu – asi tak v polovině devadesátých let, nevím přesně. Mohlo to být ale i dřív. Manžel byl v té době superintendant oddělení, které řešilo vraždy a takové ty věci. On se potom dostal do vedení jednotky, která se zabývala výtržnostmi gangů, a ona šla s ním, a pak přešel do, ehm… hrome, jak se to jmenuje?“

Ze stručného životopisu, který mi poskytla inspektorka Crawová, jsem věděl, že potom co Franks odešel z Tridentu – z jednotky, jež řešila kriminalitu gangů –, vedl komisariát, který šetřil stížnosti na pracovní chování policejních důstojníků. „Komisariát služebního kodexu?“

„Ano, to je ono. Každopádně potom se vrátil zpátky do vedení oddělení vražd a Carla se přesunula zpátky s ním. A v tomto oddělení pak setrval až do penze.“

„Když říkáte ,Carla‘, máte na mysli Carlu Murrayovou, je to tak?“

„Ano.“

Zakroužkoval jsem si její jméno, stejně tak jako jméno Jima Paige.

„Setkala jste se někdy s jeho kolegy při nějaké společenské příležitosti?“

„Celkem dost jsme se vídali s Jimem, jelikož byli s Lenem staří přátelé, jak jsem řekla. Taky si spolu pravidelně telefonovali – jen tak, aby probrali, co je nového –, tak jednou za dva nebo tři týdny. Zúčastnili jsme se několika slavnostních banketů, v létě jsme grilovali, a tak podobně. Pár takových akcí jsme pořádali my sami. Netvrdila bych, že se konaly příliš pravidelně, asi tak párkrát do roka. Když byl manžel o něco mladší – to mu bylo tak sedmačtyřicet osmačtyřicet, když to začalo, a pokračoval v tom ještě krátce po padesátce –, chodíval jeden večer v týdnu se svým pracovním kolektivem do hospody. Říkal, že to udržuje pracovní morálku a dává je to dohromady jako tým. Vždycky jim všem koupil pár piv, a tak se mohli vzájemně poznávat a jeden o druhém zjistit víc, než jak se znali z práce.“

„A proč s tím krátce po padesátce přestal?“

„Když dostal to povýšení a stal se vrchním vedoucím oddělení, začal takové věci omezovat. Řekla bych, že měl pocit, že už nemůže být jedním z nich, že mezi ním a jeho podřízenými musí být stanovena jasná hranice. Len už byl prostě takový. A to jsem na něm také milovala. Uměl to s lidmi, byl laskavý a ke všem se choval slušně, nehledě na to, jaké měli dosavadní pracovní zkušenosti a jakým způsobem se do jeho týmu dostali. Když byl ale nucen učinit těžké rozhodnutí, nikdy se tomu nebránil. Myslím, že za takové chování si člověk od některých lidí vyslouží respekt a od jiných zase pohrdání.“ Na okamžik se odmlčela a trochu víc svěsila ramena. Z ničeho nic se zdála být starší a maličko křehčí. „Vzpomínám si, že mi kdysi řekl: ,Někdy člověk prostě musí nechat druhé být a jít dál.‘ Myslím, že tím chtěl říct, že se člověk nemůže vždycky zavděčit úplně všem lidem.“

Anebo to tak třeba vůbec nemyslel, blesklo mi hlavou.

Možná tím chtěl říct úplně něco jiného.

11

Inspektorka Crawová se vrátila z kuchyně, postavila před matku na stůl šálek ovocného čaje, mně podala kávu a sdělila nám, že bude nahoře, kdybychom ještě něco potřebovali. Poděkoval jsem jí a díval jsem se za ní, jak odchází. Nakonec jsem se otočil zpátky k Ellii.

„Dobře, a teď mi povězte, co se stalo třetího března.“

Přikývla, ale nevydala ze sebe ani hlásku. Na chvíli mi připadalo, jako by se potýkala s odvahou stejnou měrou jako se vzpomínkami. „Byla neděle, a o nedělích jsme toho nikdy moc nedělali.“ Zarazila se, na tváři se jí objevil úsměv a potom si odkašlala. „Mám pocit, že jsme ten den pozdě vstali, dali si v posteli šálek čaje, přečetli si noviny a střídavě jsme blbnuli na Lenově iPadu. Později jsme se pak šli projít nahoru ke skalám na Stannon Tor, což je asi půl druhého kilometru cesty severně od našeho domu. Jakmile se člověk vyšplhá nahoru, je tam takový klid, a je odtamtud naprosto úchvatný výhled. Potom jsme se vrátili na oběd a odpoledne jsme strávili podřimováním u krbu.“

„Nepozorovala jste nic nezvyklého?“

„Všechno bylo v pořádku.“ Opět si ale odkašlala a tehdy jsem v jejích očích prvně zahlédl sotva znatelný náznak pohnutí. „Asi v půl páté nebo v pět hodin začal oheň v krbu vyhasínat a v domě začínalo být chladno, a tak jsem Lena požádala, aby došel pro pár dalších polínek.“

„Vy jste ho o to požádala?“

Zdálo se, že ji ta poznámka zaskočila. „Nejsem si jistá, jestli jsem…“

„Požádala jste ho, aby šel pro dřevo – nerozhodl se jít sám?“

Pochopila, kam tím mířím. Copak Franks neměl vůbec v úmyslu vydat se ven, dokud jej o to nepožádala? Anebo ten popud vyšel od něj?

„Ano,“ řekla.

„Vy jste ho o to požádala?“

„Ano,“ zopakovala. „Já jsem ho požádala, aby šel ven.“ Zbytek jejích myšlenek už zůstal nevyřčen, ale zračil se jí ve tváři: To já jsem ho přiměla k tomu, aby šel ven – a on už se nikdy nevrátil.

„Takže odešel do toho přístřešku na dřevo…“

Zvedla oči a trochu se zakymácela. Jako boxer, který se opíral o provazy ringu. Potom se nadechla a přikývla. „Přesně tak. Myslím, že mohl odejít o trošičku později než v pět hodin, ale rozhodně ještě nebylo šest, protože slunce ještě nezapadlo. A v tuto roční dobu tam nahoře na planinách zapadá slunce mezi tři čtvrtě na šest a čtvrt na sedm.“

„Nevzpomínáte si, jestli vám náhodou ještě něco neřekl, než odešel ven?“

„Stěžoval si – jen tak, lehce ironicky, byl to spíš tak trochu náš soukromý žert –, že v té zimě musí jít ven. Já jsem ho ale chlácholila tím, že zatím postavím vodu na čaj a za odměnu mu ukrojím pořádný kus dortu.“ Na okamžik se odmlčela a lehce popotáhla nosem. „A tak vstal a zamířil ven a já jsem prošla přes obývací pokoj do kuchyně, dala vařit vodu na čaj a vytáhla z lednice mrkvový dort. Koupili jsme ho ten den dopoledne v pekařství ve Widecombe. Len mrkvový dort zbožňuje.“

Na tváři se jí opět objevil výmluvný výraz. Zatáhl jsem ji zpátky do děje. „A podle vás to celé trvalo asi pět minut?“

Přikývla. „Minimálně pět minut. Mohlo to trvat i o chvilku déle. Pamatuju se, že jsem se ještě zabrala do článku v novinách, který jsem si předtím neměla čas přečíst.“

„A co se stalo potom?“

„Pak jsem prošla zpátky do obývacího pokoje a zjistila jsem, že se ještě nevrátil.“

„Kolik času mu obvykle zabralo?“

„Minutu. Kůlna stála prakticky na konci verandy. Jediné, co musel udělat, bylo vyjít ven, nabrat tři čtyři polena a přinést je zpátky do obývacího pokoje. Navíc šel ven v bačkorách.“

O tom se mi inspektorka Crawová nezmínila.

Jestliže jsem měl postavit vyšetřování na teorii, že Franks zinscenoval své vlastní zmizení, pak tedy skutečnost, že si s sebou nevzal peněženku ani mobil, dávala určitý smysl. Za pomoci bankovních karet a řidičského průkazu by jej totiž bylo možné dohledat, protože by za sebou nechával stopy, zrovna tak jako kdyby používal mobilní telefon. Pokud ale člověk plánuje útěk a ví, že se chystá nadobro odejít z dosavadního života, skutečně by vyrazil ven do pustiny, uprostřed zimy, jen v bačkorách?

Samozřejmě to mohl být z jeho strany jen další způsob, jak zamaskovat svoje úmysly. Nic mu přece nebránilo v tom, aby si někde poblíž schoval oblečení. Něco mi ale nesedělo: to Ellie jej požádala, aby šel ven, nenabídl se sám, že pro dřevo zajde. Co kdyby jej o to vůbec nepožádala? Anebo co kdyby oheň v krbu toho večera nevyhasl tak rychle? Co kdyby už měli doma připravené dostatečné množství polen na topení?

V tom případě by ven vůbec nešel.

Tak či tak, jelikož jsem zhlédl video, které pro mě natočila inspektorka Crawová, dovedl jsem si teď už jasněji představit, jak se to celé asi odehrálo: Ellie stanula ve dveřích vedoucích z kuchyně do obývacího pokoje a zjistila, že se nevrátil. Vyšla ven a volala na něj.

„Vím, že to bude znít divně,“ promluvil jsem k ní, „ale nevšimla jste si náhodou v průběhu několika dní po tom, co zmizel, že by ve skříni některé jeho oblečení chybělo?“

„Chybělo?“

„Nebo třeba ruksak? Říkala jste, že jste oba chodili na túry, takže jste, hádám, nejspíš batoh měli. Nezaznamenala jste, že by se ten batoh někdy před třetím březnem ztratil?“

„To ne,“ prohlásila rozhodně. „Pořád ten batoh mám.“

Tato skutečnost ještě nutně neznamenala, že by nemohl mít někde schovaný jiný batoh. Prostě si mohl klidně koupit nový. „Takže v okamžiku, kdy jste viděla, že se nevrátil, jste zamířila přímo ven?“

„Ano.“

„A co jste zjistila?“

„Nic. U hranice s dřívím nebyl. Obešla jsem celý dům kolem dokola, jelikož vzadu za domem má starý vratký domek na nářadí, který občas zapomene večer zamknout. Jenomže když nebyl ani tam, vrátila jsem se zpátky do domu. Usoudila jsem, že jsem se s ním nejspíš musela minout.“

„Říkala jste, že slunce ještě nezapadlo?“

Byla bystrá a hned pochopila, kam tím mířím. „Ne. Ten den bylo pod mrakem, takže poslední hodina před západem slunce byla vcelku pochmurná, ale bylo jasně vidět do všech stran.“

„I do vesnice a nahoru na kopec?“

„Do všech stran,“ zopakovala s větší razancí. Opět jsem v jejím projevu zpozoroval cosi z inspektorky Crawové. Seděla teď opřená o opěradlo pohovky, na klíně měla hrnek a kolem tváře se jí proplétaly poslední zbytky páry, které unikaly z horkého čaje. „Auta tam slyšíme, hned jakmile najedou na polní cestu v Postbridge, což je odtamtud asi kilometr a půl daleko. Za jasného počasí vidíme každého, kdo se k našemu domu blíží, ať se postavíme jakýmkoli směrem. Tu neděli bylo sice ponuro, ale mlha nebyla. Ani jemný mlžný opar. Ten policista, se kterým jsme s Melanií mluvily dole v městečku Newton Abbot – nějaký strážník Reed –, se mě ptal, jestli se třeba nemohlo stát, že jsem Lena někde přehlédla, ale něco takového prostě není možné. Ať už by si to namířil kamkoli, všimla bych si ho.“

Přikývl jsem, ale něco nám zkrátka unikalo. Říkal jsem si, že budu chytřejší, až do domu nahlédnu osobně a prozkoumám okolní krajinu, ne jen z domácího videa inspektorky Crawové.

To, že se Ellii Franksové nepodařilo manžela najít, potom co odešel do dřevníku a nevrátil se, ještě nutně neznamenalo, že tam někde nebyl. V takovém terénu jako jsou dartmoorské planiny je plno strží, brázd, rozsedlin a zvrásnění, kde se člověk může nenápadně skrýt a počkat si, až se setmí. V takové krajině je zkrátka bezpočet míst, kam se člověk může schovat.

Anebo taky bezpočet míst, kam mohou člověka ukrýt proti jeho vůli.

12

Když jsem Ellii Franksové poděkoval za její čas, vrátila se inspektorka Crawová a vyvedla mě z obývacího pokoje zpátky na chodbu. Viděl jsem tam další dvoje dveře, oboje otevřené. Jedny vedly do pracovny a druhé do pokoje, který byl vymalovaný celý na bílo a kromě psacího stolu a židle v něm jinak nebyl žádný jiný nábytek.

Na stole ležely dvě kartonové krabice.

Když jsme procházeli kolem pracovny, zahlédl jsem dvě sedačky ve tvaru písmene L, prosklený konferenční stolek, a stolní počítač na malém stolku v rohu. U stolu nebyla zastrčená žádná židle, zato však na něm stála navršená halda knih. Bylo to příliš daleko, takže jsem bohužel nebyl schopen rozeznat, co to bylo za knihy.

Napadlo mě, jestli manžel inspektorky Crawové nepracuje z domu – dům byl zařízený tak okázale, že jsem byl rozhodně zvědavý, co vlastně dělá. Když jsem ale uvažoval o tom, že bych to nadhodil, abych jí dal najevo zájem, a ještě více tak usnadnil přeměnu našeho vztahu od soupeření ke spojenectví, pochopil jsem, že by se jí něco takového vůbec nelíbilo.

Nebyla stoupencem společenského tlachání. Částečně proto, že si značně cenila pravdomluvnosti, ale především kvůli své neohrabanosti a neschopnosti předstírat zájem o věci, které pro ni nebyly důležité. Její manžel pro ni pravděpodobně bude velmi důležitý, pomyslel jsem si. Můj zájem o něj už však nikoli.

Když jsme vstoupili do pokoje, který se nacházel za pracovnou, opět jsem začal uvažovat o Leonardu Franksovi. O tom, jak mi ho inspektorka Crawová popsala předešlého dne – a jak by asi popsala samu sebe. Podobala se zároveň i své matce, a to ve všech možných ohledech.

Ale byly to právě charakterové vlastnosti, které sdílela se svým otcem, nad nimiž jsem se musel pozastavit. Analyzovat inspektorku Crawovou bylo komplikované a uměl jsem si představit, že po pětatřiceti letech u policie, kdy byl svědkem všemožných hrůz, bude Franks ještě větší oříšek. Táta byl mnohem uzavřenější, svěřila mi prve. Nechával si všechno pro sebe. Muselo být velmi obtížné s ním kvůli tomu komunikovat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bez slitování.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.