MONS KALLENTOFT

ZEMĚBOUŘE

Brno 2017

Jordstorm

Copyright © Mons Kallentoft, 2014

First published by Forum Bokförlag, Sweden

Published by arrangement with Nordin Agency AB, Sweden

Cover photo © Arcangel / Abby Kroke

Translation © Eva Nováčková, 2017

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2017 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7577-110-0 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7577-111-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7577-112-4 (Formát MobiPocket)

Obsah

PROLOG

ČÁST 1.

TOUŽEBNÁ LÁSKA

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

ČÁST 2.

PROBUZENÁ SMRT

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

ČÁST 3.

NA KONCI TOUHY A POČÁTKU VŠEHO

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

EPILOG

PROLOG

[NĚMĚ]

Okolo mě se plazí červi. Pokouším se pohnout pažemi, ale narážím do dřeva. Nejspíš je to dřevo.

Nevzpomínám si, jak jsem se sem dostala.

Hlava mě už nebolí. Ale když jsem se probrala, bolela. A kolem úst a nosu mě svědilo.

Můžu dýchat i křičet. Nedojde mi za chvíli vzduch?

Jsem tu už mnoho hodin. Ale jak dlouho? Den? Den i noc? Nejspíš ne déle. Vteřina může být dlouhá jako hodina a hodina jako den.

Pokouším se zbavit strachu, tohle se mi určitě jen zdá.

Voní to tu zemí, vysychající vlhkou zemí.

Ležím natažená, jinak to nejde.

Jakmile chci zvednout hlavu, narazím do prken. Když hlavou otáčím tam a zpět, zadírám si do čela třísky. Ale nahá nejsem. Mám kalhoty a tričko, na kůži cítím nějakou látku.

Nebo to, o čem si myslím, že je látka, je ve skutečnosti moje kůže?

Všechno mě svědí, po tvářích mi tekla krev a pod hlavou se mi lepí vlasy. Na těle mám rány. Pořezal mě někdo?

Usínám a probouzím se. Snažím se nepodlehnout panice.

To se mi stalo, když jsem se probrala poprvé. Vzpínala jsem se, mlátila a křičela a drápala nehty, až jsem si sedřela kůži z konečků prstů do masa. Křičela jsem, až jsem ztrácela dech. Ale křik se odrážel zpět, a když jsem natáhla nohy, cítila jsem, že chodidla narážejí na tvrdý kraj.

Hrany jsou na všech stranách. Buším a tlačím, ale nikam se nedostanu. Teď už to vím.

Jsem unavená, chci spát.

Možná jsem už mrtvá…

Můžu se napít, u úst mi visí studená plastová hadička. Když z ní saju, teče voda, piju a to musí znamenat, že mrtvá nejsem. Protože mrtví nepijí. Nebo snad ano?

Občas se mi zdá, že nad sebou slyším kroky a hlasy.

Ale teď je všechno černé a tiché, jako ve světě hluchoněmých. Jako by mi někdo vyloupl oči i ušní bubínky a vyplnil je hlínou.

Musím se odtud dostat.

Někdo mě musí najít.

Protože voda dojde. I vzduch.

Je mi špatně z hladu. Myšlenky se mi tříští, než se stačí zformovat.

Tikání. Jaké tikání slyším? Nemám hodinky.

Pohnu se, buším do dřeva, křičím, ale nic. Řvu: Pomoc! Pomoc!

Krucinál, kdo mě sem zavřel? Jak jsem se sem dostala?

Krev z čela se mísí se slzami.

Někdo mi musí pomoct.

Zavírám oči a v duchu se vznáším nad krajinu, blíž k městu ležícímu ve tmě.

ČÁST 1.

TOUŽEBNÁ LÁSKA

1.

NEDĚLE 14., PONDĚLÍ 15. KVĚTNA

Malin Forsová sedí u kuchyňského stolu ve svém bytě na ulici Ågatan. Hledí k věži kostela svatého Larse. Černá věž s křížem je v přicházející noci osvětlená. Země kolem kostela je rozrytá, jako by celá budova chtěla pomalu klesnout do vlastního hrobu. Voda z jarních dešťů pronikla pod základy a teď se musí odvést drenáží.

Moc lidí vidět není. Linköping je tichý jako každý nedělní večer.

Digitální hodiny nad nově koupeným stolem z Ikey ukazují 23.14. Červené číslice svítí do tmy a ona cítí, že je dosud plná večerních událostí.

Měla službu. Krátce po sedmé dostali hlášení o rvačce v bytě na Skäggetorpu. Když tam dojeli, našli silně opilou asi padesátiletou ženu s nožem v ruce. Na zemi ležel její manžel v kaluži krve. Žena byla tak opilá, že ani nevěděla, co provedla.

Jeden alkoholik putoval s vážným zraněním do nemocnice, druhý do ženské věznice Hinseberg.

Alkohol zničí všechno.

Malin se nemůže zbavit myšlenky, že v tom bytě to mohla být právě ona, kdyby se nestala policistkou a neměla kolem sebe lidi, kteří se ji během let snažili podržet.

Přejede si dlaněmi obličej a cítí svou hladkou pleť, konečky prstů se dotkne stále hlubších vrásek kolem očí.

Vrásky vidí v zrcadle každý den a má je ráda. Ví, že nemá smysl bojovat s časem, který se vrývá do tváří.

Zatím nemá žádné šedivé vlasy a tělo jí funguje.

Trénuje, trénuje a trénuje. Běhá, plave a zvedá činky, a také šuká. Více než za celé roky.

Myslí na to, co s Danielem dělají v posteli.

Nemilují se, šukají. To první by bylo příliš nebezpečné.

Daniel.

Ten, který vstupuje do jejího života a vychází z něj.

Chtěla by s ním být něžně, pomalu a pěkně, ale to, co provádějí v posteli, na kuchyňském stole i v autě a na mnoha dalších místech, není milování.

Jejich těla jsou spojená, zpočátku se Daniel snažil, aby měli něžný sex, ale tak to nefungovalo. Byli jako jednotka v záloze, jako by boj odpískali ještě před samotným útokem.

Tak všechno jemné odložili stranou.

Jsme jako zvířata, říkala si Malin, i když to, co děláme, nemá s rozmnožováním nic společného. On ví, že ona děti mít nemůže, a zdá se, že mu to nevadí. Nestojí o vlastní děti, i když to sama těžko chápe.

Před očima má Danielův obličej, hnědé oči, ostrý nos a dolíčky smíchu, které jsou stále zřetelnější.

Jako by byl šťastný.

Jako bychom byli šťastní.

Jsme šťastní?

Stačí mi to tak, jak to je teď, říká si. To, že každý máme svůj byt. I když Daniel tady bydlí skoro pořád. Hodně pracuje, jako třeba dnes v noci, kdy má službu v novinách. Tvrdě dře v redakci Östgöta Correspondenten. Po letech krize tam mají příliš málo zaměstnanců a stále více materiálu musí kupovat.

Alkohol moc nepije. Ne, že by byl abstinent. Ale jako by chápal, že ona je v hodně citlivé situaci, má obrovskou žízeň a nezvládá vidět pít ostatní. V takové chvíli ji podpoří. Nenapije se.

Jenomže ona se teď napít chce.

Jednu lahev má schovanou za pytlem s odpadky.

Napít se!

Touží po Danielovi víc, než se odvažuje. A touží i po Tove, která je tak daleko. Touha ji zachraňuje, protože v tom citu nachází jakousi zábranu.

Malin se posadí do křesla v obývacím pokoji a natáhne se po ovladači. Probírá se televizními stanicemi.

Populární osobnosti. Třesky plesky.

Vzpomněla si na hudební festival. Minulý víkend probíhalo finále. V každé reklamě byla novinka z Eurovize.

Nenáviděla to.

Všichni v televizi mluvili o šlágrech, jako by to bylo to nejdůležitější na světě, a ona se styděla, když je poslouchala. Právě tohle děláme s naším bohatstvím a svobodou projevu?

Seděli s Danielem na gauči a hleděli na ten povyk.

„Všeobecné vzdělání. Současná orientace. Tohle je Švédsko roku 2014, ať se ti to líbí, nebo ne.“

„Svět je úplně šílený a my si k tomu prozpěvujeme?“

„Uklidni se, Malin.“

Měla chuť mu na hlavu hodit misku s chipsy, ale pak si uvědomila, že má pravdu.

Proč se o to starat?

Nemá smysl s tím bojovat. Stejně jako s vráskami.

Vypíná televizi a znovu myslí na Daniela. Ty mě umíš uvolnit, Danieli. S tebou jsem klidnější, rozvážnější, ale také osamělejší.

Přeje si, aby byl s ní. Cítit jeho paži na ramenou, dlaň na tváři. A také aby se milovali. Možná by se něžnost měla oddělit od sexuality a potom by vztah fungoval líp.

Často jí doma nechává malé lístečky. Ukrývá je na místech, kde je dříve či později objeví. Naposledy byl lísteček pod kávovarem. „Miluju tě,“ stálo tam.

A ona byla šťastná, když si to přečetla, věřila tomu a chtěla mu zavolat, ale nezavolala. Večer mu pošeptala: „Ráno jsem našla vzkaz.“

Nic víc.

Potlačí zívnutí a znovu zapne televizi.

Pozdní zprávy.

Mluví se o tvrdých bojích v Damašku, kde mladý Švéd z Karlskogy zemřel mučednickou smrtí. Zabiti byli i chlapci z Linköpingu, které tam nalákali verbíři a vlastní nudný život. V Egyptě vybuchla další bomba, liberálové v Libyi jsou mučeni a švédská internetová válečná hra slaví úspěch.

Rozhořely se boje ve východním Kongu — Kinshase, cítí, že se jí svírá žaludek.

Tove.

Je v západním Kongu. Pracuje jako dobrovolnice v domově pro děti, jejichž rodiče zmizeli nebo zemřeli.

Peklo na zemi.

Tak to napsala v jednom e-mailu.

Ale také božská země.

Všechno současně, tak jsi to napsala. Džungle, krása, láska. Ale také nemoci, násilí, nenávist.

Tove byla několik měsíců ve Rwandě, šla ve stopách svého otce Janneho, ale Rwanda jí připadala příliš klidná, a tak se svou organizací přešla do Konga.

Malin protestovala, i když ví, že to nemá smysl. Tove si stejně prosadí svou. Janne ji povzbuzuje. Vysvětlil Malin do telefonu: „Pochopí, co znamená být člověkem, až to všechno uvidí.“

„Takové poznání nepotřebuje.“

Raději by mu řekla: Nevidíš, jak to změnilo tebe, Janne?

Jak jejího bývalého manžela změnily roky v Bosně a Rwandě? Přivedly ho až na dno. Uzavřel se. Všechno vzdal. Pochopil, co všechno je v tomto světě možné.

Znásilňované ženy.

Děti zaživa roztrhané hladovými psy.

Umírající na nevinné infekce.

Němé a vyděšené, osamělé.

A on si přál, aby tohle poznala Tove.

Mezi východním a západním Kongem jsou stovky mil nepropustné džungle.

V zemi jsou znásilňovány ženy jako válečná kořist. Proč by měla být Tove uchráněna jen proto, že tam rozděluje léky a jídlo?

Přeje si, aby Tove byla tady. Chce ji slyšet mluvit, dýchat, vidět ji, jak prochází obývákem do kuchyně, vaří si čaj.

Přeje si ji slyšet šramotit. Ale Tove je zticha.

Někdy myslí na to, že se možná už nikdy domů nevrátí. Že zůstane v Africe navždy.

Malin leží ve své posteli. Bílé povlečení ji chladí na kůži. Příjemně. Jen polštář by mohl být silnější. Když je tu Daniel, často mu leží hlavou na prsou.

Stáhla rolety, vytěsnila světlo hvězd prosvítající mezi oblaky. Chce spát. Ale touha jí nedovoluje usnout.

Napadá ji, že by si mohla chvíli číst, možná zapnout rádio, ale to jí k usnutí nikdy nepomáhá, tak proč by mělo právě teď? Hledí ke stropu, který je v šeru tmavě okrový.

Tove. Janne. Daniel.

Všichni lidé, kteří přicházejí a odcházejí, a někdy zůstávají v mém životě.

Nechci nic cítit, říká si.

A přesto se i tuto noc v Linköpingu něco děje a ona ví, že ji to nějakým způsobem poznamená.

Leží a sama se stává touhou. Čistou touhou a to je pocit, který jí přináší hlubokou únavu. Chvíli po půl jedné Malin Forsová usíná.

Zdá se jí o dětech, které jsou němé děsem, o lidech, s nimiž se zachází jako se zvířaty, a dlaních, které opatrně hladí tváře.

Pak sny skončí a Malin tvrdě usne.

2.

Pouliční lucerny blikají nad mladým mužem, který prochází po Repslagaregatan nedaleko redakce Correnu a jen několik bloků od bytu Malin Forsové. Ulice je opuštěná, je to jedna z těch postranních v centru Linköpingu. Budovy jsou dvou- nebo třípatrové. Setmělý hotel se špinavě hnědou fasádou, pískově zabarvený nájemní dům, kde z jednoho z oken vyhlíží porcelánová kočka.

Peder Åkerlund je unavený. Nohy táhne za sebou. Vypil příliš mnoho piv, ale i tak má hlavu plnou myšlenek, nápadů a názorů.

Člověk musí být mazaný. Říkat to, co ostatní chtějí slyšet, a dělat si něco jiného.

Pryč s nimi.

Nejsou jako my.

Zničí nám Švédsko.

Vraťte nám zpět Matku Sveu a všechny vypakujte tam, kde jsou doma: do Somálska, Iráku, Turecka, Bangladéše, Sýrie. Všichni jsou stejní. Musejí pryč, ať už jakkoliv. Neštiťte se žádných prostředků, žádných úmluv.

Lidé tak myslí. Je jich mnohem víc, než by člověk řekl, přemítá Peder Åkerlund cestou domů. Jen se o tom nesmí mluvit.

Občas se člověk musí spojit i s ďáblem, říká si.

Zdá se mu, že za sebou slyší kroky. Zastaví se a otočí, ale nikoho nevidí.

Jde dál. Pivo cítí stále silněji, Peder se trochu potácí. Jedna z uličních lamp před ním je rozbitá a tam, kam by měl dosáhnout aspoň slabý světelný kužel, vidí černou hranatou siluetu, podle tvaru je to zřejmě nějaká dodávka.

Jde dál.

Tmy se nikdy nebál. Něco takového je jen pro teplouše.

Ať jdou také k čertu.

Z homosexuálů se mu dělá zle.

Něco na ulici, ta dodávka i rozbitá lampa, ho však přesto zneklidňuje a Peder Åkerlund přejde na druhou stranu, aby nešel kolem auta. Proč, to netuší.

O pár ulic dál hlasitě hovoří dva lidé, zřejmě opilí. Na cestě domů, stejně jako on. Teď míjí dodávku. Vypadá jako jen tak natřená matnou černou barvou. Zrychlí, ale když vůz míjí, slyší, že se otevírají boční dveře a někdo volá:

„Pomozte mi!“

Z plic vychází ošklivé sípání.

„Nemůžu dýchat.“

Zní to, jako by muže ve voze dusilo něco neviditelného, Peder Åkerlund by rád šel dál. Ale současně i pomohl.

„Můj lék na astma. Leží v tašce, v tom zadním rohu. Podejte mi ho, sám to nezvládnu.“

Tohle není imigrant. Nebo se už naučil perfektně švédsky.

Je to někdo, kdo má velkou potíž. V takovém případě člověk pomůže.

Jinak by se choval jako pes. Nebo gay. Nebo jako muslim.

Přeleze přes tělo, které leží na plechové podlaze nákladního prostoru, v rohu zahlédne tašku, sáhne do ní a najde plastový inhalátor, poznává ho dotykem prstů. Je taková tma, že nevidí, jak to ve voze vypadá.

Je to tam hnusné, nebo čisté?

Páchne tam železo.

Krev?

Ne.

Ano. A také moč a výkaly.

Pedera Åkerlunda napadá, že by tu neměl být. Když zaslechl ten slabý hlas, měl jít dál, ale někde uvnitř ho to zasáhlo a chtěl pomoct.

Možná se stát hrdinou.

Jako ti pitomci v Sýrii. Mladíci ze čtvrti Ryd, co tam sami sebe dobrovolně odpálili na kousky. Aspoň jsme se jich zbavili tady u nás.

Být tak jako oni, i když jinak. Toho člověka zachránit a dostat se do novin z dobrého důvodu, který jako správný všichni berou. Dokonce i máma a táta. Peder Åkerlund se otočí, nakloní se nad sípajícího muže a podá mu inhalátor.

„Tady. Tady je.“

Muž po něm natáhne ruku.

Vezme inhalátor a přiloží si ho k ústům.

Hluboce se nadechne.

Ještě jednou.

A pak Peder Åkerlund vidí, že muž rychle a s neobyčejnou mrštností a silou otočí inhalátor k jeho obličeji a tiskne ho, jako by to byl minimax. Slyší úplně jiný zvuk a pálí ho v očích. Ústa má plná dusivého pachu a proti své vůli se nadechne, cítí, že do něho muž hrubě strčí, a zády plnou silou narazí do zadních dveří dodávky. Plech neuhne.

Oči ho strašně pálí. Hoří v nich, jako by měl už navždycky zůstat slepý.

Bolí ho v plicích a pokouší se zvednout, ví, že to musí udělat, ale nejde to, muž na něm leží a tiskne ho dolů, Peder Åkerlund bez hlesu křičí, protože ho strašně pálí oči, a pak cítí něco studeného a dráždivého v nose a ústech a pokouší se bránit pažemi.

Ale paže se nehýbají.

Myšlenky mizí.

Slyší smích a křik.

Před očima vidí matčinu tvář.

Pak cítí ostrou bolest ve spánku. Oči přestávají pálit. Všechno, zdá se, končí.

Kolik času uplynulo?

Peder Åkerlund leží na plechové podlaze, ví, kde je, cítí, že se vůz pohybuje.

Hází to s ním. Jedou lesem, nebo po neudržované štěrkové cestě?

Ruce má svázané páskou, ústa zalepená.

V očích cítí spíš svědění než bolest a navzdory tmě ví, že není slepý.

Leží na břichu, brada mu naráží do podlahy, udeřil se do nosu, začíná krvácet, cítí železitý pach vlastní krve.

Nemůže pohnout nohama. Jistě jsou také svázané. Snaží se je uvolnit, ale nejde to.

Kalhoty má mokré a ulepené. Je to teď i jeho pach. Tělo se stáhlo strachem, nejdříve v křečích a pak do rosolovité měkkosti.

Buší mu v hlavě.

Unesly ho černé huby? Muslimský kurvy? Homoušskej póvl?

Ať táhnou k čertu.

Lekne se svých myšlenek. Co když mé myšlenky uslyší? Budou mě bít a znovu mi nosem mlátit o zem, až ho přerazí. Chce křičet.

Ale nejde to.

Tou nejpevnější páskou má zalepená ústa.

3.

Na pozadí snu se Malin něco honí hlavou. Něco o zlých bytostech v husté džungli.

Najednou má šanci snu uniknout, ozývá se povědomý zvuk. Dlaní si přejede po noze a břichu a slyší svůj telefon, leží v posteli mezi spánkem a bdělostí, natahuje se k nočnímu stolku.

Posadí se, rozevírá oči a křičí, telefon dál vyzvání, potí se.

Bílé prostěradlo je vlhké.

Za oknem bliká světlo. Asi z rozbité pouliční lucerny.

Stiskne hovor, doufá, že volá Daniel. Ale proč by jí volal právě teď?

Sen nad jiné: Volá Tove. Podařilo se jí spojit přes satelit a volá i přesto, že je noc. Ví, že musí zavolat, když právě může.

„Nespíš, maminko?“

Touha se stává zvukem.

„Tove?“

„Mám spojení, jen na pár minut. Jak se máš?“

„Na to se chci zeptat já tebe.“

Malin slyší, že se Tove zhluboka nadechuje.

„Je tu horko. A vlhko.“

„Není to u vás neklidné?“

„Ne. Ale o něčem se mluví.“

„O čem?“

Malin slyší šum ve spojení a připadá jí, že se v pozadí ozývá džungle. Zvuky všeho živého v pohybu.

„Že rebelové shromažďují síly.“

„Odvezou vás odtamtud?“

„To jsou jen řeči.“

Malin už je při plném vědomí, přeje si Tove hubovat a žádat ji, aby první helikoptérou odletěla z tábora a z dětského domova.

„Odjedeme zítra ráno,“ říká Tove. „Povezeme jídlo a léky do několika vesnic v horách.“

„Je to moudré?“

„Nám nic nehrozí. My jsme ti hodní, tak tu na nás pohlíží.“

Je naivní.

Je to naivní děvče.

„Je to zapotřebí, maminko. Jsou tam děti s cholerou a zemřely by, kdybychom pro ně nic neudělali.“

V těch slovech není naivita.

„Jsi lepší než já.“

„Ty se bojíš?“

„Nemá smysl se bát.“

„Buď opatrná.“

Spojení se přeruší a Malin ani neví, jestli Tove zaslechla její poslední slova.

Pohlédne k budíku na psacím stole vedle počítače.

4.33.

Znovu už neusne.

Budík si staví na psací stůl schválně tak, aby k němu musela vylézt z postele, až ho bude chtít vypnout. V posledních deseti měsících nevstává tak lehce jako dříve. Něco se změnilo. První náznaky stáří.

Tove.

Z pomyšlení na ni se jí dělá špatně. Touhu nahrazuje jedovatý neklid v každé buňce jejího těla.

Vyleze z postele.

Pohlédne na zadní dvůr. Okna budovy kanceláří jsou temná, blikání světla přicházejí z Repslagaregatan. V okně zahlédne vlastní siluetu, připadá jí, že za jejími zády na zemi sedí Tove. Je jí sedm let a na podlaze si hraje s vystřihovacími panenkami, které našla u babičky a dědy. Je zabraná do hry, svět je současně nebezpečný i pochopitelný.

Malin se otočí.

Vidí Tove. Je malá a krásná, objevuje svůj svět a přisvojuje si ho.

Tahle holčička už není. Je jiná, někde úplně jinde. Stala se jejím neklidem a úzkostí, jiným druhem lásky.

Musíš běžet, jako když jsi byla malá, říká si Malin. K něčemu, ne od něčeho.

To je požehnání.

4.

Malin hraje novou hru, aby zvládla běžet rychleji. Aby zapomněla na protest těla a neustále pokračovala vpřed.

Představuje si své kolegy.

Běží podél řeky Stångån, kolem zarostlých vil v Tanneforsu, pod hustými korunami starých bříz, cítí, jak jí buší srdce a podrážky bot se dotýkají cesty. Nejdříve asfaltu, pak písku, v rychlosti pohlédne na hodinky na zápěstí.

6.20.

Stalo se této noci ve městě něco? Budou mít něco na práci? Od března neměli žádné větší vyšetřování, od té doby, co jednoho pozdního večera v Berze málem ubili k smrti homosexuála. Pustili se do něho jeho bratři, otec je povzbuzoval.

Nešlo o jeho sexuální orientaci, ale o to, že ji musí tajit, aby nezneuctil celou rodinu. On se s tím však nechtěl schovávat, protože to v této svobodné duhové zemi nemusí.

Byl to poslední případ Svena Sjömana.

Teď už je v důchodu a Malin si je jistá, že v této chvíli stojí doma ve sklepě u svého soustruhu a vyrábí něco krásného, co může prodat v obchodě s ručními pracemi. Jistě posnídal krajíček křupavého chleba s uleželým nízkotučným sýrem.

Zdálo se, že Sven důchod dlouho odkládá, ale když se pak konečně rozhodl, bylo mu to pomyšlení jen příjemné. Nebyl ani trochu dojatý, když mu na rozloučení koupili jahodový dort a Henkell Trocken.

Do poslední chvíle mluvil o tom, že by to po něm měla převzít, ale odmítla. Nechtěla být šéfkou. Snažil se ji popíchnout tvrzením, že nemá dost odvahy, ale tak to nebylo. Nejlíp jí bylo, když cítila odpovědnost jen za sebe. Alespoň v práci. Ráda pracovala v terénu. Kdyby převzala Svenovu funkci, znamenalo by to pro ni hodně času u psacího stolu.

V hrudníku jí hlasitě buší srdce. Pracuje, místo aby jen toužilo.

Do čela povolali člověka odjinud. Nějakého Görana Möllera. Začal u nich před několika měsíci a Malin k přímému, uměnímilovnému pětapadesátníkovi okamžitě pocítila sympatie. Přestože to Sven Sjöman nebyl. Nezaplnil prázdno po předešlém prozíravém, moudrém šéfovi, který je svou hlubokou zkušeností provedl všemi úskalími.

Göran Möller žije sám. Manželka opustila jeho i děti, když byly ještě malé, a znovu se provdala za nějakého Němce z Berlína.

Několik týdnů poté, co u nich začal pracovat, ji Göran Möller pozval na oběd. Zašli do Stora Hotellet, seděli na prosklené verandě vedoucí k náměstí a on jí vyprávěl, že když mluvil se Svenem, pochopil, že ona, Malin, je hlavou týmu. A že to tak klidně může zůstat. Na většině míst, kde dosud pracoval, udával tón silný a kompetentní policista. A že to zpravidla přinášelo výsledky.

„Ale,“ řekl tehdy, „musí ti být jasné, že šéfem jsem já.“

Malin spolkla pořádnou porci vzteku a napíchla si na vidličku kousek masa. Pohlédla na nového šéfa zelenýma očima a zeptala se:

„A co dalšího ti Sven řekl?“

„O čem?“

„O mých problémech.“

„Myslím, že mluvil zhruba o všem,“ odpověděl jí, „ale řekl, že se ti už daří líp.“

„A co jsi slyšela ty o mně?“ zeptal se pak.

Görana Möllera jeho pověst předcházela. Musel odejít z Landskrony po několika nešikovných vyjádřeních o imigrantech při nepokojích v Malmö na jaře 2010. Řekl, že není v pořádku zapalovat auta, i když se někdo jmenuje Mustafa a zažil traumatizující události v Iráku. Že se prostě musí vzchopit a přizpůsobit. Když ho pak přemístili do Helsingborgu, zastal se policisty, který křičel do policejní vysílačky „zatracení přičmoudlí parchanti“, poté co nějaký darebák hodil molotovův koktejl na jejich rádiový vůz.

Pak už svou pozici ve Skåne neudržel. Nikdo nemůže beztrestně obhajovat kolegy, když se vyjádří rasisticky.

„Na to ti kašlu,“ odpověděla Malin. „Pokud vím, máš k rasismu tak daleko, jak jen je to možné. V určité situaci může člověk něco říct nebo udělat, aniž to tak myslí. To přece my policisté chápeme. Ať už jde o nás, nebo o někoho jiného.“

Göran Möller se usmál.

„Asi jsi to místo měla vzít. Vidíš lidem pod kůži.“

Když sevřel ústa, vypadal mladší než na svých pětapadesát let. Jinak mu maličko visely tváře, tak trochu jako štěněti boxera, a nos měl nepřiměřeně dlouhý a špičatý.

Göran Möller má charakter, napadlo ji. Dobře se poslouchá. Ale přesto jí u toho stolu něco scházelo, aniž by přesně věděla co.

„Pokud jde o mě,“ řekl nakonec Göran, „další šanci už nedostaneš. Tu ti dal Sven.“

Ke svému překvapení Malin necítila zlost. Jeho slova ji jen polekala.

Je to ďábel, říká si teď. Vystrčil růžek.

Musí se zastavit, aby neklopýtla.

Člověk musí mít v životě trvalé hodnoty, říká si Göran Möller a naplno pouští horkou sprchu. Má rád horkou vodu. Probudí ho líp než studená.

Jeho konstantou je umění. Klasická malba.

Je rád, že dostal místo v Linköpingu. Po debaklu v Helsingborgu byl dlouho odstavený na vedlejší koleji a jednu dobu si už myslel, že se až do důchodu stane jen číslem ve statistice zaměstnaných.

Ale nakonec mu pomohl Sven, jeho starý známý.

Horká voda mu teče po zádech. V ústech dosud má chuť ranní kávy a uvažuje: Vím, že jsem dobrý policista. Nejsem rasista. Ale někdy opravdu není snadné poznat, jestli něčí myšlenky a pocity nejsou rasistické, i když jen podvědomě.

Lepší je mlčet.

Naučit se držet hubu.

Göran Möller zastavuje sprchu, kolem těla ovine ručník a postaví se před zrcadlo.

Líbí se mu jeho nový tým na oddělení vyšetřování násilných trestných činů.

Börje, Waldemar, Johan, Elin, Zeke a Malin. Lepší partě vyšetřovatelů dosud nešéfoval.

Sven ho varoval před Malin kvůli jejímu alkoholismu, ale také řekl: „Skvělejší vyšetřovatelku nenajdeš. Dej jí velký manévrovací prostor.“

Göran si její schopnosti všiml okamžitě. Ale i potřeby hranice. Nebude jí dělat tatínka, jímž pro ni zřejmě byl Sven.

Upozornil ho i na Waldemara Ekenberga, který mívá sklony k násilí.

„Ale občas se to může hodit.“

Násilí je tu a tam dobré, říká si Göran a obléká si bílou košili. Ale vždycky vede k horšímu násilí a nikdy se nedá předpovědět, kde skončí.

Sklonů Waldemara Ekenberga si dosud nevšiml. Přestože tento starý, opotřebovaný vyšetřovatel přestal kouřit a nepoužívá ani nikotinové náplasti, bývá v dobré náladě.

Zdá se, že ostatní v týmu se o to nestarají. Lidé ledacos říkají a dělají. Někdy to myslí dobře, ale dopadne to špatně. Někdy naopak. Jako když jeho a děti opustila manželka. Měli to bez ní lepší a z dětí vyrostli správní lidé.

Göran Möller se nejlíp cítí sám. V práci vídá spoustu špatností a těmi nechce nikoho dalšího zatěžovat.

Bojuj, Malin. Namáhej srdce.

Doběhla ke zdymadlům u Braskenského mostu. Na pět set metrů zvýšila tempo a teď cítí, že ji tělo táhne k lavičkám na malém ostrůvku uprostřed řeky.

Ale nepodlehne. Lupe jí v kolenou a vzpomněla si na Johana Jakobssona.

Před půl rokem začalo jeho dceru bolet tělo. Oteklo jí koleno a v noci někdy křičela bolestí. V Univerzitní nemocnici lékaři konstatovali, že ji napadla agresivní forma dětského revmatismu. Malin vidí, jak Johana bolí, když o dceři promluví. Jak strašně se cítí, protože jeho dcera trpí a on by si přál vzít její bolest na sebe, ale ví, že to nejde.

V bolesti jsme vždycky osamocení.

Šéfovi policie Karimu Akbarovi a státní zástupkyni Vivianne Södergranové se narodil syn. Karim je teď na otcovské dovolené a nedávno se na ně přišel podívat. Kočárek od Louise Vuittona musel stát jmění a nepochybně se hodil ke Karimovu obleku s křídově bílými proužky.

Malin běží zpět k centru.

Znovu zrychlí, cítí, že může, že její tělo dnes zvládne cokoliv.

I když ani ono není nekonečně silné. Sven udělal dobře, že skončil včas.

Její parťák Zeke Martinsson vypadá harmoničtěji, než ho kdy viděla. Zdá se, že je mu s Karin dobře a nelituje svého rozvodu.

Elin Sandová zapadla do týmu dobře, ale onehdy se zmínila, že se rozešla s lékařkou, s níž žila.

„Byly jsme příliš různé.“

Možná vám to už vázlo se sexem? pomyslela si Malin a uvědomila si, že je cynická. Jak můžu takhle uvažovat? pokárala se.

Elin pokračovala:

„Chtěla mít dítě, ale já ne. A sex už nestál za nic.“

Malin se pořádně nadechuje, snaží se potlačit bolest svalů naplněných mléčnou kyselinou a běží dál, vidí svět v tunelu keřů, listí, písku, který se mění v asfalt, obloha nad ní je z poloviny pokrytá mráčky.

Snaží se představit si Börjeho Svärda.

Věnuje mu pět set metrů.

Ale stačí pomyslet jen na jeho psy. Na jeho dva vlčáky a pověsti o jeho milenkách, na jeho nápadné oblečení s dlouhým kabátem značky Marlboro a kloboukem s širokou krempou, strašně sexy podle linköpingských dam.

Pak se jí zatmí před očima.

Už nezvládnu ani jeden krok.

Ale ano, zvládnu.

Malin běží kolem sportovní haly, dál k Hamngatan, kolem McDonaldu, ke kostelu a už vidí vývěsní štít restaurace, okna svého bytu, zapotácí se, ale na nohou se udrží.

Před vchodem do domu se zkroutí. Cítí, že se jí stahuje břicho, a je ráda, že předtím nic nejedla, ale žaludek stejně neudrží a na chodník vyplivuje žluč.

„S tímhle musíš skončit,“ slyší něčí hlas. „Jsi příliš hezká na to, aby ses takhle trápila.“

Malin zvedne hlavu.

Vidí Danielův unavený obličej a přemýšlí, co teď vlastně cítí.

5.

Ve své vile ve čtvrti Ugglebo ve Ljungsbro, vzdáleném přes deset kilometrů od Linköpingu, vstává Evy Kvistová časně jako každý den a vestoje u kuchyňské linky posnídá plnou misku jogurtu.

Manžel dosud spí a její myšlenky putují k dětem, které už odešly z domova a studují v Lundu.

Když postaví prázdnou misku do dřezu, zvedne se jejich sedmiletá boxerka Frida ze svého koše a jde k venkovním dveřím. Nedočkavě mává ocasem a Evy jí připevní vodítko, protože jejich noví sousedé se psů bojí a vyžadují to.

Pak obě zamíří ke kanálu Göta. Ranní vzduch čistí plíce a slunce jí zahřívá čelo, jdou pod starými duby podél hráze.

Turistická sezona ještě nezačala a u Hedských plavebních komor je prázdno. S Fridou na vodítku přejde na druhou stranu kanálu a na úzké lávce přes vrata zdymadla dává pozor, aby neuklouzla.

Evy uvažuje, jestli má udělat dlouhé kolečko přes Hedské louky a dozadu ke stanici autobusu v Blåsvädret, nebo jít kratší cestou ke starému benediktinskému klášteru Vreta a potom zpět stejně, jak přišla.

Nemá právě nic na práci, zato spoustu času, je krásně a Frida procházky miluje, ale přesto se rozhodne pro kratší cestu. Touží se vrátit domů k právě rozečtenému románu a také se chce rozloučit s manželem, než odjede do práce.

Pokračuje tedy podél levé strany náspu kanálu Göta a rozhlíží se kolem, jestli neuvidí nějaké lidi, ale je sama, a tak se zastaví a uvolní Fridu z vodítka.

Fenka zafuní.

Pak se rozběhne po náspu, jako by měla nekonečně mnoho energie, a Evy Fridě trochu závidí, stejně jako člověk jinému závidí to, co by si sám přál, ale současně ví, že nikdy mít nebude.

O několik set metrů dál se cesta zvedá a podél ní rostou vysoké keře.

Evy vidí, že se pes u keřů zastaví a pak je podleze na druhou stranu.

Tiše stojí.

Zvedne hlavu a začne výt, poté se dá do nepřetržitého štěkání.

Evy se rozběhne. Utíká k Fridě rychleji, než kdy dokázala běžet, rychleji, než by věřila, že může.

Něco je špatně.

Frida stále štěká.

Něco tam rozhodně není v pořádku.

Co jsi tam našla? Raději jsme měly jít tou delší cestou.

Konečně je Evy na místě. Zahledí se pod keře, dolů do příkopu u náspu.

Pes štěká.

Vyje.

Evy Kvistová cítí, že se jí podlamují nohy. Ještě nikdy neviděla mrtvého člověka.

A pokud vypadají takhle, tak si to už nikdy nechce zopakovat.

6.

Kůže je namodrale bílá, mramorovaná rudými žílami na nohou a trupu, penis zakrývá noha. Poloha těla je nepřirozená, ale přesto plná klidu, jako tomu u mrtvých bývá. Jako by byli ovinuti zemí ještě dříve, než do ní přijdou, napadá Malin.

Bílé kvítky na něho napadaly z keřů nad ním a zachytily se v jeho krátce ostříhaných plavých vlasech, zelené snítky poškrábaly kůži.

Leží v příkopu u náspu kanálu, pod křovím. Může mu být tak dvacet, víc ne, a obličej má pokřivený, kolem nosu a úst oteklý a rudý.

Tvář je jí podivně povědomá, i když si nevzpomíná, kdo to je.

Příkop je suchý. Tráva kolem těla není uválená.

Je tady ticho, říká si Malin a pokročí k tělu.

Podivné ticho.

Jako by odtud něco zmizelo, vyklouzlo, aby se znovu vrátilo, a teď se krade mimo dohled. Jako by tato smrt byla horší než jiná, kterou viděli dříve.

Zeke, Elin Sandová a ona sem jeli hned, jakmile přišla hláška. Nějaká hysterická žena se psem našla mrtvé tělo, nahého muže.

Okamžitě jim bylo jasné, že jde o vraždu. Nazí mrtví muži se v jejich oblasti jen tak nenacházejí, pokud vůbec někde, a teď tu Malin stojí nad tělem, hledí na něj a přemítá:

Kdo jsi?

Jak ses sem dostal?

Za sebou slyší Zekeho, jak uklidňuje ženu, nějakou Evy Kvistovou, a boxer stále ještě občas zaštěká, jako by chápal, že je něco v nepořádku, ale že to nemůže změnit.

Zoufalství zvířete.

Inteligence řízená instinktem, se skromným vyjádřením.

Přichází Elin Sandová a postaví se vedle Malin, tuší její dech, skoro ho cítí v zátylku, i když je naprosto nezvučný, a proč je tu takové ticho?

„Co si o tom myslíš?“ zeptá se jí Elin. „Je jasné, že ho zavraždili.“

Malin přikývne, ale mlčí. Chce si podržet své děsivé ticho, snaží se pochopit, co znamená. Tělo, nahota, bezbranná nahá kůže, i když už není život, který by měla chránit.

Někdo ho tam musel hodit, to je jasné, a znovu hledí do jeho tváře. Rovný nos. Lícní kosti vymodelované cepínem. Zdá se jí, že by ho měla znát, vědět, kdo to je.

Hledá ve vzpomínkách, je už blízko, když zaslechne Elin Sandovou:

„Jde sem Karin.“

Krucinál.

Už to skoro měla, ale zmizelo to s konstatováním Elin Sandové.

„Nemůžeš chvíli mlčet?“ syčí na ni Malin, Elin Sandová rozhodí dlouhýma rukama a říká: „Odpusť, nevěděla jsem, že máme zákaz mluvení.“

Malin hledí na štěrkovou cestu, která vede k náspu kanálu ze staré stezky do Motaly.

Karin zaparkuje bílé volvo kombi, vystoupí, otevře zavazadlový prostor a vytáhne svou tašku s potřebami kriminální techničky. Pohlédne na Zekeho a přikývne, pes na ni štěká. Ona a Zeke nikdy v práci neprozrazují vzájemné city. Malin ví, že to oba považují za nevhodné. Náplní jejich práce je život a smrt, žal a násilí, a není v ní místo pro prokazování lásky.

Karin přichází k Malin a Elin a hledí do příkopu na tělo.

„Tam se sám nedostal,“ poznamená.

Pak se odmlčí.

„Doufám, že jste se ničeho nedotkly.“

„Ale ano,“ odpoví Elin. „Sahaly jsme na všechno, na co šlo. Pořádně jsem ho objala.“

Karin se hihňá, pak se rozesměje.

„Nevěděla jsem, že jsi nekrofilka, Elin.“

Nevhodné.

Kudy vede hranice? To, co jsem právě řekla, je nevhodné, uvažuje Karin Johannisonová. Co vlastně smím a nesmím říct v blízkosti oběti zločinu? Co je dovoleno?

To, co jsem řekla, bylo na špatné straně hranice, ale mám pocit, že se naše hranice posunuly, že v našem týmu jsme drsnější, bezcitnější než dříve. Stali jsme se cyničtějšími, všechno vidíme černě a neustále si to potvrzujeme. Současně nám černý humor pomáhá osekat hrany toho strašného, co se děje.

Co se stane.

Nekrofilie v blízkosti mrtvých.

Vzpamatuj se, Karin.

Pohlédne k Zekemu, oholená hlava se na slunci leskne. Je to krásný muž a s každým dalším rokem ještě hezčí. Jako by tvar jeho hlavy a tváře dozrával, získával čistější rysy a výraz.

A je to dobrý otec Tess.

Holčičky. Mé dcerky.

Naší dcery.

Malin a Elin Sandová teď stojí opodál u modrého saabu vyšetřovacího týmu, stáhly se k němu, aby nepřekážely. Mluví spolu, ale Karin je neslyší.

Dělá svou práci, snaží se koncentrovat jen na ni. Vyšetřit tělo, zajistit stopy kolem, otisky nohou na náspu kanálu, kolejí na cestě.

Pak, když je s tím hotová, se znovu vrátí k tělu.

Je nahé.

Osamělé.

A podivně bez viditelných zranění. Jen kolem úst a nosu vidí zřetelný otok, což napovídá tomu, že byl omámen nějakým uspávacím prostředkem, který mu na hadru vrah pevně přitiskl k nosu a ústům.

Vzadu na hlavě má modřinu.

Možná se bránil, než ztratil vědomí.

Na cestě rozeznává koleje aut, které vedly sem nahoru. Jsou překryty stopami modrého saabu, ale pod nimi jsou další.

Karin si u těla dřepne. Cítí, že jí lupe v kyčlích a klouby protestují.

Přivezl tě sem někdo autem?

Nebo tě zavraždil tady? A svlékl donaha?

První možnost vypadá pravděpodobněji.

Jde podél náspu k cestě. Zahledí se do trávy. Vypadá příliš uhlazeně, jako by ji někdo srovnal.

U příkopu vedle cesty se znovu sehne. Zahlédne malá polámaná kvítka a škrábance v písku, které by mohly pocházet od mužových pat.

Vrátí se k tělu. Prohlíží paty, pak sáhne do kapsy pro zvětšovací sklo a vidí téměř mikroskopické stopy písku v maličkých trhlinkách suché kůže.

Takže jsi sem došel, říká si Karin. Vzhlédne k Malin a Elin a mává na ně, aby přišly.

Zeke dosud stojí s ženou a psem.

Vypadá už klidněji a i pes přestal štěkat.

„Takže jste byla na procházce se psem a šla jste stejně, jako chodíváte každé ráno?“

Zeke se snaží mluvit klidně a nedělá mu to potíž, protože klidný je. Podařilo se mu Evy Kvistovou probrat ze šoku, v němž se nacházela, když tam přijeli.

„Postarej se o ni,“ řekla mu Malin. „Zdá se, že potřebuje klidné zacházení.“

Nejdříve ji držel kolem ramen a utěšoval, že na to strašné zase zapomene, a kdyby si to přála, pošle za ní někoho, s kým by si o tom pohovořila, ale nejdřív s ní potřebuje mluvit sám.

Teď už začala na jeho otázky odpovídat.

Pes konečně přestal štěkat.

„Vybrala jsem si dnes kratší okruh. Má to tu ráda. Jindy mě zase napadne udělat delší kolečko.“

„Pes byl první, kdo ho našel?“

Evy Kvistová přikývla.

„Pustila jsem ji a ona utíkala dopředu.“

„Nezahlédla jste tu někoho?“

Evy Kvistová se zamyslela.

„Ne. Byla jsem tu sama. Nikdo další tu nebyl.“

Kromě toho v příkopu, pomyslel si Zeke.

„Na nic jste nesahala?“

„Ne.“

„A pes?“

„Ne. Ani ona. Jen stála na místě a štěkala.“

Napsal si její adresu a telefonní číslo. Neměl se jí už na co zeptat. Bylo zřejmé, že tato žena s vraždou nemá nic společného, takže když se zeptala, jestli může odejít, souhlasil.

Viděl, jak žena se psem jde podél kanálu pod střechou z kvetoucích dubů.

„Ozvěte se,“ volal za ní, „kdybyste si potřebovala s někým promluvit.“

Malin stojí u kraje příkopu a hledí dolů na Karin. Elin Sandová se vedle ní tiše pohupuje a Malin znovu cítí její dech.

Ale ani teď ho neslyší.

Je tu naprosté ticho, jako by ten zavražděný mladý muž na ni křičel, ale ona ho neslyšela.

Zdušená touha.

Němota.

To je to, co se stalo, říká si Malin. Svět se proměnil v němý křik.

7.

Daniel Högfeldt pevně svírá volant. Před sebou přes vrcholky kopců vidí starou věž budovy vretského kláštera, na východě na svahu k jezeru Roxen vily zámožných občanů a v přístavních nádržích mezi horním a dolním zdymadlem několik stříbrných stožárů.

Pole řepky olejné jsou jásavě žlutá a lesk květů budí pocit, že jsou pomazaná máslem, jako by představa másla byla přitažlivější než oleje.

Vypil čtyři šálky kávy. Vzal si dvě tablety kofeinu. Přesto je nevyslovitelně unavený.

Když zazvonil telefon a on uviděl, že volá jeho kontakt od policie, nedokázal ho nezvednout. Ležel nahý v Malinině posteli, po noční směně, a právě usnul, když ho signál probudil. Strhl si pásku z očí a odpověděl.

Nahé tělo.

Ve svém omámení spánkem instinktivně věděl, že jde o něco velkého.

A teď sedí ve voze, nespal už více než dvacet hodin za sebou, tiskne pedál plynu dolů, projíždí kruhovým objezdem u kláštera a pokračuje dál kolem bílé školní budovy k Blåsvädretu.

Za okamžik je u odbočky.

Vjede na ni. Vidí bílé volvo Karin Johannisonové a modrý saab vyšetřovatelů.

Spatří Elin, Zekeho a Karin.

A Malin.

Stojí u keřů a shlíží z kopečku, bože, jak je krásná, když si vítr pohrává s jejími vlasy a odhaluje štíhlý krk.

Mé rty na jejím krku.

Přeješ si, abych byl tvrdý, nechceš to jinak. Ale bude to tak. Změní se to.

Vystupuje z vozu a bere si kameru. Stále častěji pracuje bez fotografa. Nemají dost prostředků, aby si pokaždé platili profesionála.

„Co tu děláš?“ volá na něho Malin. Daniel se k nim blíží po druhé straně štěrkové cesty s řemenem velké kamery přes rameno. Malin slyší, že její hlas zní rozčileně, ale vlastně je ráda, že ho vidí a že je tu z novinářů první.

„Neměl jsi spát?“

Ví, že je unavený, ale jistě mu zavolal jeho policejní informátor. Nechce jí říct, kdo to je, a ona na něho netlačí. Kdyby to prozradil, porušil by zákon. Někdy ji napadlo, jestli ho neinformuje sama. Jestli třeba nemluví ze spaní nebo neřekne něco o práci, na co pak zapomene. Nevolala jsem mu před chvílí? Je v pokušení vytáhnout mobil a ověřit si odchozí hovory, ale nutkání potlačí.

NEVOLALA JSEM.

Má pod očima tmavé kruhy a kůži šedou, jakou způsobuje nedostatek spánku.

Občas ho zlobí pro jeho tajnůstkářství.

„Pojď sem. Co je to za muže?“

„Není to náhodou žena?“

„Ano?“

„Ne. Oba víme, že jde o muže.“

„Víme to?“

Přichází k nim. Vědomě nejistě se usmívá, ale rychle nasadí ustaraný výraz.

„Ahoj, tak co tu máte?“

Ostatní se s ním zdraví a Karin ukazuje do příkopu. Malin ví, že Daniel ostatním nevadí. Není tak neodbytný, jako bývají reportéři z večerníků.

„Není to moc hezký pohled,“ říká Zeke.

Daniel dojde posledních několik kroků, zahledí se do příkopu na tělo zavražděného muže.

Malin vidí, že se mu zvedá obočí.

Ne ošklivostí nebo strachem, ale čirým překvapením.

„Kruci, to se podívejme,“ říká. „K sakru.“

„Co je?“ ptá se Karin.

„Ano. O co jde?“ přidává se Elin.

„Vy ho nepoznáváte? To je přece Peder Åkerlund.“

8.

Peder Åkerlund.

Právě to jí před okamžikem uniklo. Malin ho zná, a když teď slyší jeho jméno, ví, kdo to je.

Švédský demokrat.

Peder Åkerlund dříve zasedal v městské radě, ale musel odejít poté, co prohlásil, že všichni muslimové, jakmile mají možnost, ponižují ženy a znásilňují své dcery. Jeden student žurnalistiky z univerzity na něho narazil v restauraci U Hamleta a nahrál si jeho opilecké řeči. Hrozně se to rozmázlo.

Danielův hlas říká to, na co právě myslí.

„Celostátní noviny to pořádně rozmáznou.“

Dobře si na celou aféru pamatuje. Jak média chtěla, aby se Jimmie Åkesson omluvil, ale on je jen odkázal na místní reprezentanty strany. Neuhnul. Odmítl se omluvit jménem jiného. I to odsoudit.

Peder Åkerlund.

Rasista.

A teď tu leží před námi.

„Musel mít spoustu nepřátel,“ říká Daniel a Malin cítí na krku větřík, časný vlažný větřík s příslibem léta.

„Bude to pořádný zmatek,“ říká Elin.

Zeke si rukou přejede po oholené hlavě.

„Co o něm ještě víš?“ ptá se Daniela.

„Nakonec byl ze strany vyloučen.“

„Vyhodili ho?“ říká Elin.

„Ano. Tak to udělají se všemi, kteří se odhalí. Ale on se kál. Peder Åkerlund se vzdálil své straně i názorům. Trochu jsme na tom pracovali. Chtěl obcházet školy a bojovat s nepřátelstvím vůči cizincům, vypravovat svůj příběh. Jak je snadné šlápnout vedle.“

Obrátil, říká si Malin. Pod šibenicí.

„Byl mladý,“ poznamená.

„Myslíš, že všichni jako mladí děláme hlouposti?“ ptá se Karin.

„Ne. Myslím to tak, že všichni občas platíme vysokou cenu za to, jací jsme, a za omyly, kterých se dopouštíme,“ vysvětluje Malin a vidí, že v policejním voze právě přijíždí Göran Möller.

Göran Möller je zachmuřený a Malin si říká, že je určitě nervózní a ustaraný kvůli tomu, co se stalo. Je to případ, který se bude nevyhnutelně spojovat s důvody, pro které musel opustit službu ve Skåne.

Ušli několik set metrů blíž ke zdymadlu a u piknikového stolu mají první poradu vyšetřovatelů. S Göranem přijel i Johan Jakobsson, otevřel si počítač a sedí jako na jehlách.

Dole u křovin se Karin ještě zabývá tělem.

Čekají na příjezd ambulance, která tělo odveze do budovy soudního lékařství. Tam jim Karin poskytne informaci o pravděpodobné příčině smrti.

Göran Möller se nakloní nad dřevěnou desku stolu.

„Předpokládáme, že vyšetřujeme vraždu. Zjevně se sem nedopravil sám. S největší pravděpodobností byl, jak si myslí Karin, zavražděn jinde a pak ho sem vrah přivezl.“

„Víme o něm něco víc, než co nám řekl Daniel?“ ptá se Zeke.

Johan začne psát na klávesnici a ostatní mlčky čekají.

„Nejspíš na něho bylo dost lidí naštvaných,“ říká za okamžik. „Především jeho dřívější oponenti. Levičáci, muslimové. A pak i jeho straničtí kolegové. Zjevně odmítl odejít, a když to pak udělal, postavil se proti nim. Tady jsou jeho webové stránky. To bude pěkné počtení pro ty, co fandí nezávislému časopisu Avpixlat.“

Johan otočí počítač, aby všichni viděli na monitor.

Na obranu zahalených.

Zvýšit přistěhovalectví.

Integrovat CELÝ Linköping.

Malin čte rubriky domovských stránek Pedera Åkerlunda a snaží se k němu pocítit sympatie, s tím tělem tam vzadu, s tím člověkem, kterým byl, protože ví, že když něco cítí, jde jí práce líp.

Čte, ale nedaří se jí nic cítit, navzdory dobrým intencím.

„Média to budou nafukovat,“ říká Göran Möller.

Johan jim ukazuje další stránky.

Jeden levičácký aktivista, anonym, píše, že Peder Åkerlund a všichni jako on si zaslouží smrt. Změnu jeho názorů nazývá „bezvýznamností“. Jednou rasista, navždy rasista.

Na jiné stránce je video s mužem oblečeným v kaftanu. Tvář má zakrytou bílou látkou a říká, že Peder Åkerlund by měl být ukamenován. Tento příspěvek byl vložen předtím, než Peder Åkerlund změnil své názory, tehdy ještě zasedal v městské radě.

„Něco tu je, z čeho můžeme vycházet,“ říká Göran Möller a hlas má věcný a klidný. Není ani trochu rozčilený nebo úzkostlivý, říká si Malin. Usměje se na ni.

„Musíme si určit časovou linii,“ říká Göran. „Co Peder Åkerlund dělal včera? Kdo ho viděl naposledy? A také to musíme sdělit jeho příbuzným. Rychle, než se to dostane ven.“

„Příbuzní ho musí identifikovat,“ připomíná Malin.

Göran Möller na ni pohlédne.

„Právě to chci říct. A také je musíme vyslechnout.“

Bílá dodávka TV4 vjela na místo a ambulance parkuje za ní. Dva zdravotníci vystupují, ale ani jeden z nich, chválabohu, není Janne. Ze zadních dveří vytahují nosítka.

Karin na ně gestikuluje z příkopu.

Za chvíli odjedeš, Pedere Åkerlunde, říká si Malin.

„Na těle nejsou žádná větší poranění,“ poznamenává. „A podle Karin nic nenasvědčuje sexuálnímu motivu.“

„Takže s největší pravděpodobností můžeme vyjít z toho, že se nejedná o sexuální zločin,“ říká Göran Möller. „A to i přesto, že tělo je nahé. Sexuální zločinci se zřídka spokojí s pouhou nahotou. Ale před pitvou jistotu nemáme.“

Göran Möller zmlkne a Malin spolu s ostatními marně čeká, že se ujme vedení, tak jako vždycky Sven, až na poslední dobu, kdy ho už přemáhala únava.

Nic se však neděje.

Místo toho se ozve Zeke: „Začneme obcházet domy v okolí.“

Göran Möller přikývne.

„Ujmu se toho.“

Pak se zeptá Elin Sandová:

„Neměli bychom si promluvit s imámem v muslimské komunitě? S radikálními levičáky? Třeba s AFA?“

Nikdo na její otázky neodpovídá a vyšetřovatelé si rychle vymění pohledy. Všichni cítí, že tento případ leží na podminovaném území. Göran Möller pomalu vydechuje.

„Ještě ne. Ale Johane, pokus se spojit s těmi, co vytvářejí ty webové stránky a další materiál, který jsi nám teď ukázal, a zkus zjistit víc. Podíváme se do bytu Pedera Åkerlunda. Prohlédneme jeho počítač a asi má i mobil.“

„Ale proč je nahý?“ uvažuje Malin. „Proč, pokud to nemá nic společného se sexem?“

„Aby byl ponížen,“ domnívá se Elin. „Jestli ho vrah nenáviděl, je přirozené, že mu chtěl ukázat, jak je bezbranný a nepatrný.“

„Nebo si přál zakrýt stopy? Zajistit si, abychom na oblečení oběti nenašli vrahovo DNA,“ uvažuje Zeke.

„Pachatel se pokusit uhladit stopy v trávě. Současně si ale přál nebo přála, aby tělo někdo objevil,“ připomíná Göran Möller. „Jinak by tam jen tak neleželo, ne?“

„Jako by si vrah přál zanechat nějaký vzkaz, aniž by byl odhalen,“ řekne Malin.

Göranův postup se jí teď líbí.

„Jaký vzkaz?“ ptá se Elin Sandová.

„Netuším. Možná byl zmatený, nebo si přál zmást nás.“

„On, nebo ona,“ upřesňuje Elin.

„Ano. Nebo ona.“

Na krátkou hranu stolu přilétl vrabec, klobne, ale když vidí, že tam není nic k snědku, hned zase odletí.

Právě začali napouštět zadní plavební komoru s velkou motorovou lodí, na rádiové anténě vlaje německá vlajka.

Začíná invaze, říká si Malin.

„Zdá se, že vražda byla naplánovaná,“ říká Göran Möller. „Pokud tedy byl Åkerlund zdrogovaný, jak se domnívá Karin. Uspávací prostředek není nic, co by někdo jen tak našel venku nebo měl doma.“

„A kdo k nim má přístup?“ říká Elin. „Lékař?“

„Kdokoliv,“ odpovídá Göran. „Všechno jde koupit přes internet.“

Malin vidí, že se Elin Sandová stydí. Zrudly jí tváře. Ale hloupá otázka to nebyla. Na začátku vyšetřování je třeba uvažovat o všem, propátrat každou věc ze všech úhlů, jen tak si mohou být jistí, že nic nepřehlédnou.

Malin ještě nezažila vyšetřování bez přešlapů.

„Jeho rodiče bydlí ve Stureforsu,“ říká Johan. „Jsou to jeho nejbližší příbuzní.“

„Malin,“ říká Göran, „ty a Zeke zajedete rodiče informovat. Jestli chcete, zastavte se pro kněze.“

Malin přikyvuje.

Nechce se jí jet do Stureforsu.

Nenávidí takové úkoly, ale ví, že ona a Zeke ho splní tak dobře, jak to jen půjde. Budou věcní a poskytnou oporu v neskutečně těžké chvíli. Třeba jí Göran chce tímto nevděčným úkolem naznačit, že tady rozhoduje on.

„Jedeme tam,“ potvrdí Zeke.

„Bydlel v Johannelundu,“ upřesňuje Johan.

„Zavolám Waldemarovi,“ rozhoduje Göran. „S Elin prohlédnou byt.“

Přichází k nim reportér z TV4 spolu s kameramanem a teď už Malin vidí, že se na cestě zastavilo více aut. Další reportéři. Shlukují se kolem nosítek se žlutým vakem na tělo, které zaměstnanci sunou do ambulance.

Karin vylézá z příkopu. Otřepává si oblečení. Svou práci ukončila.

Danielův vůz couvá mezi nově zaparkovanými auty.

Jeď se domů vyspat, radí mu v duchu Malin. Jinak ten případ nezvládneš.

„Kde bydlí rodiče?“ ptá se.

„Na Älgvägen číslo 34.“

Malin cítí píchnutí u srdce.

Älgvägen. Losí ulice.

Je rovnoběžná s tou pitomou, v níž vyrostla, jedinou ulicí na celém světě, o níž může říct, že ji nenávidí.

9.

Pořád slyším ty tikající hodiny.

Nebo si to jen namlouvám? Hadička v ústech je studená a hnusná, ale voda je dobrá. Rty mám popraskané a ústa jako by byla plná suché hlíny, právě tak to cítím.

Strhla jsem si strupy na loktech. Zadírají se do mě třísky, červi mě chtějí rozežrat.

Křičím, aby toho nechali. Ale nikdo neodpovídá.

Jsem vzhůru, nebo sním? Nebo jsem už mrtvá?

Kdy je člověk mrtvý?

Vrážím koleny do víka truhly a slyším jen tlumené bouchání.

Odněkud proudí vzduch. Někdo to zařídil tak, abych v truhle měla vzduch, ale to může kdykoliv skončit.

Už jsem to nevydržela a povolila jsem útrobám. Mám pod sebou naděláno. Nejdřív to páchlo a já jsem křičela a plakala, ale teď už zápach necítím. Jen se mi vlastní výkaly lepí na nohy, zadek a záda.

Musím ven.

Nadechnout se opravdového vzduchu. Tady se nedá dýchat, ne tak, jak bych si přála. Nadechnout jednou nosní dírkou a druhou vydechnout.

Někdo mi musí pomoct.

Kdo mě pohřbil zaživa?

10.

Brzy začnou kvést jabloně.

Malin zavírá oči, když vůz projíždí vilovou čtvrtí, v níž vyrostla. Nechce vidět malé cihlové domky, teď už starší a o hodně menší, než má ve vzpomínkách. Nikdy jim neunikne, to ví.

Matčina tvář.

Trpké vzpomínky na její úsilí, aby rodina patřila k vyšší společenské třídě, které poznamenalo její dětství. Jejich život. Levné náhražky koberců na podlahách. Litografie podřadných umělců na zdech. Požadavek, aby otec i doma chodil v obleku, nejen o víkendu po městě. Malin musela nosit růžové šaty.

Vzpomíná si na ně. Dříve asi vzpomínku potlačila, teď se však vynořila. Nikdy nesměla běhat v parku, aby si růžové tylové šaty neušpinila. Pamatuje si, jak se jí ostatní děti smály a ona se strašně styděla.

Přála si zavřít se do skříně. Cítí, jak ji matka udeřila do obličeje, když si šatičky roztrhla.

Malin utíká bosá přes mokrou hlínu.

Ne, šatičky se neroztrhly, ale zablátily. Bylo mi šest let a ona si ze mě přála vychovat statistu ve vlastním životě.

Čert ji vem.

„Ty se třeseš,“ říká Zeke. „Není ti špatně?“

„Ne.“ Dál svírá víčka a nutí tělo, aby se uklidnilo.

Malin si znovu připadá jako malá holčička. Chtěla si hrát, strašně moc si chtěla hrát, ale matka si přála něco jiného. Chtěla, aby byla jiná.

Vychovala z ní lhářku.

Pak zemřela.

Ale Stefan to teď má dobré. Je ve svém novém domově ve Ljusdalu. Lidé, co tam pracují, mají srdce na správném místě a majitelé se nesnaží jen o co nejvyšší zisk. Zdá se, že mu rozumí, i když on nemůže mluvit a nejspíš okolní svět nevnímá.

Otec.

Ten, který Stefana opustil. Mého bratra mi utajil. Zřejmě se oženil se svou bohatou německou přítelkyní na Tenerife. Tove si toho všimla na internetu.

Nesdělil nám to, tím spíš nás nepozval. Zapudil nás a my jeho.

Malin se snaží udržet třes. Myslí na to, že její otec je nejzbabělejší muž na světě. Musel vědět, že jsem nenáviděla růžové šaty. Opustil Stefana a svým způsobem i mě ponechal mému osudu.

Malin otevírá oči. Vidí vilky. Uhrabané zahrádky a nalitá poupata jabloní.

„Nejezdi tudy,“ říká, když přijíždějí k její ulici. „Vezmi to raději okolo.“

Zeke neodpoví, ale zahne na druhou stranu a za okamžik jsou v Älgvägen. Zastaví před červeným patrovým domem.

Vystoupí z vozu. Nohy má tuhé, než se rozejde.

Na tohle jsou dobří, ona a Zeke.

Přivyklí.

I když je to dost hrozné, říká si Malin a zazvoní.

Za dveřmi zaslechnou kroky. Pak se otevřou.

Stojí v nich muž v Malinině věku a ji napadne, že mu to moc sluší, je plavovlasý, sportovní postavy. V pozadí slyší volat nějakou ženu.

„Andersi, kdo přišel?“

Je to matka Pedera Åkerlunda, podle Johana se jmenuje Rebecka.

„Jsou tady policisté.“

Anders Åkerlund poznal, kdo jsou, aniž se museli představit, ale z jeho výrazu je zřejmé, že důvod jejich návštěvy nepochopil.

„Dostal se Peder do potíží?“ ptá se a zve je do haly. „Neudělal nějakou pitomost?“

„Jsem Malin Forsová,“ říká. „Jsme od linköpingské policie. To je můj kolega Zacharias Martinsson.“

Podává ruku na pozdrav.

„Nezouvejte se.“

Jdou za Andersem Åkerlundem dovnitř a on je vede do obývacího pokoje, zařízeného nábytkem z Ikey a jednotlivými zděděnými kusy. Místnosti dominuje velký příborník.

V červeném křesle sedí žena, která by dobře mohla být Malin. Kolem čtyřicítky, plavovlasá, s pážecím účesem, na pohled sportovní typ, ale vedle křesla stojí kolečkové křeslo a nohy v džínsech má pokřivené.

„Jsem Rebecka.“ Sevření její ruky je pevné a v křesle se napřímí. Jako by se chtěla zvednout. Trochu pohne horní částí těla, ale nikam se nedostane.

Anders Åkerlund stojí, ale začíná něco tušit.

„Bylo by dobré, kdybyste se posadil,“ vyzve ho Zeke a v tom okamžiku Pederovi rodiče začínají chápat, proč je tu policie, a současně, téměř zároveň, se jejich tváře zrůzní a Rebecka Åkerlundová šeptá:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zeměbouře.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.