FREDRIK BACKMAN

Co by můj syn

měl vědět o světě

Brno 2017

SAKER MIN SON BEHÖVER VETA OM VÄRLDEN

Copyright © Fredrik Backman, 2012

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Helena Matochová, 2017

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2017 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7577-229-9 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7577-230-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7577-231-2 (Formát MobiPocket)

OBSAH

CO BYS MĚL VĚDĚT O ZÁCHODOVÝCH SVĚTLECH NA FOTOBUŇKU

CO BYS MĚL VĚDĚT O IKEA

CO BYS MĚL VĚDĚT O FOTBALE

CO BYS MĚL VĚDĚT O VĚCECH

CO BYS MĚL VĚDĚT O MUŽSTVÍ

CO BYS MĚL VĚDĚT O BOHU A LETIŠTÍCH

CO BYS MĚL VĚDĚT O TOM, CO SE STALO S TOU ZPÍVAJÍCÍ PLASTOVOU ŽIRAFOU

CO BYS MĚL VĚDĚT O TOM, PROČ SE NA MĚ FELICIINA MAMINKA ZLOBÍ

CO BYS MĚL VĚDĚT O DOBRU A ZLU

CO BYS MĚL VĚDĚT O ZAKLÁDÁNÍ KAPELY

CO BYS MĚL VĚDĚT O LÁSCE

CO BYS MĚL VĚDĚT O TOM, PROČ TI OBČAS MOC PEVNĚ TISKNU RUKU

Tuto knihu věnuji tvé babičce

za to, že mě naučila milovat slova.

A tobě.

Za všechno ostatní.

MÉMU SYNOVI

Omlouvám se ti.

Za všechno, co budu dělat příštích zhruba osmnáct let. Za to, co všechno prošvihnu. Co nepochopím. Za všechny lístečky o rodičovských schůzkách, které mi nebudeš chtít ukázat.

Za to, kolikrát tě ztrapním. Kolikrát se dobrovolně přihlásím na tábor jako vedoucí. Za všechny holky, které nikdy nebudeš chtít pozvat domů na večeři.

Za to, že se budu před lidmi chvástat, že máma se pletla a táta měl pravdu.

Za to, že až tvoje škola pozve všechny rodiče na turnaj ve vybíjené, budu to trochu moc prožívat. Za to, že na tvého matikáře zařvu „ploskolebče natvrdlej“. Za to, že si budu chtít s tvými kamarády plácnout high five.

Za to, že koupím minibus.

Za to, že nosím kraťasy.

Za to, že až tě poprvé pozvou na opravdovou oslavu narozenin, přijedeme pozdě. Za to, že se budu vztekat, když je v lunaparku fronta. Za to, že prodavače v obchodě se skateboardy nazvu „pánem“. Za to, že mi nedojde, že bys radši chodil na gymnastiku než na fotbal. Za to, že se zapomínám zamykat v koupelně.

Za zájezdy. Kovbojský klobouk. Tričko „Správní chlapi váží přes 90 kilo“. Projev na tvém maturitním večírku.

Za to, kolikrát se přiopiju a dám k lepšímu ten vtip o dvou Irech ve člunu.

Za to všechno se ti omlouvám.

Ale až na mě jednou budeš hrozně naštvaný, byl bych rád, kdyby sis uvědomil, že pro mě budeš vždycky ten roční klouček, co stál nahatý v předsíni, křenil se bezzubou pusou a šťastně svíral v náručí plyšového lva.

Až budu otravný. Až budu trapný. Až budu nespravedlivý. Pak bych chtěl, aby sis vzpomněl na onen den.

Když jsi mi odmítl prozradit, kam jsi mi sakra schoval klíčky od auta.

A aby sis uvědomil, že sis začal ty.

Tvůj táta.

CO BYS MĚL VĚDĚT O ZÁCHODOVÝCH SVĚTLECH NA FOTOBUŇKU

No. Takže já jsem tvůj tatínek. Mám dojem, že už to začínáš chápat. Až doteď ses jen tak vezl a nechával všechnu práci na nás, ale podle mých informací je ti už rok a půl, a tudíž jsi už dost starý na to, aby ses začal leccos učit. Různé fígle a tak. K tomu se stavím velmi pozitivně, to ti klidně říkám rovnou.

Protože chci, abys pochopil, že to rodičovství není zase taková sranda, jak to vypadá. Musíš toho spoustu řešit. Tašky s věcmi. Autosedačky. Ukolébavky. Rezervní rukavice. Hovínka. Hovínka především. Šílenou spoustu hovínek musíš řešit. Aspoň v prvním roce, to se ti fakt komplet celý život točí kolem hovínek.

Smyslové vnímání hovínka. Absence hovínka. Objevení hovínka. Aromatické vlastnosti hovínka. Čekání na hovínko. Zcela vážně, neumíš si představit, jak velkou část života začneš trávit čekáním na hovínko, jakmile si pořídíš dítě.

„Zkusíme to? Fajn! Tak co, povedlo se? Co? Cože říkáš? Nepovedlo? Do prdele. Neboj, neboj. Klídek, nepanikař. Kolik je hodin? Počkáme na to? Nebo riskneme, že tam stihneme dojet, než to přijde? Riskneme to! Fajn? Nebo ne fajn? Co když to přijde cestou? Máš pravdu. Dobře. Buď zticha, ať můžu přemýšlet! Tak jo, ale co když budeme čekat, a ono nic, co pak uděláme? Přece jenom to riskneme a pojedeme? Jenže pak to přijde cestou a budeme si říkat: ‚Krucinááál! Měli jsme jet rovnou, to bysme to stihli ještě před hovínkem!!!‘“

Chápeš? A takhle je to pořád, jakmile se jednou rozmnožíš. Celý všední den se odvíjí od logistiky hovínek. Začneš se o tom zcela bez zábran bavit s cizími lidmi. O konzistenci, barvě, časech dodání. O hovínku na prstech. O hovínku na textiliích. O hovínku, které zaleze do spár mezi dlaždičkami v koupelně. Začneš diskutovat o metafyzickém prožití hovínka. Rozebereš ho na akademické úrovni. Když švýcarští vědci oznámili v médiích, že našli dosud neobjevenou částici, která se umí pohybovat rychleji než světlo, a celý svět se ptal, co tuhle částici tvoří, všichni rodiče malých dětí se na sebe podívali a unisono si řekli: „Hovínko. To je úplně jasný, že hovínko.“

Ale nejhorší není ani tak hovínko jako takové. Naprosto nejhorší je, když nevíš. Když spatříš v obličeji dítěte drobné záškuby a jenom si říkáš: „Že by…? To vypadalo, jako by… ale možná se jenom zašklebila? Třeba si jenom… prdla? Ó, Bože na nebesích, jsme v letadle Ryan Airu, prosím, řekni, že to byl jenom prd!“ A pak musíš čekat těch pět vteřin. A je to nejdelších pět vteřin ve vesmíru, to ti garantuju. Mezi každými dvěma uběhne deset tisíc věčností a jedno bonvivánské francouzské drama. A potom, konečně, jako ve scéně z Matrixu, kdy se zpomalí čas, se dostaví smrad. A ten je jako rána mokrým pytlem betonu do obličeje. A následná cesta na záchod připomíná pochod vzpurných otroků do Kolosea, kde se mají utkat se lvem. Přísahám ti, že až odtamtud vyjdeš, budeš zakoušet stejný pocit jako válečníci porazivší barbary a navrátivší se do Říma, ale cestou tam budeš mít jen jediné jméno: gladiátor.

Až povyrosteš, budu ti vyprávět o úplně prvním hovínku. Prahovínku. O tom, které všechna miminka vyrobí během prvního dne po porodu. Je úplně černočerné. Jako by se vykadilo samo zlo. Nekecám.

Toto přebalení bylo mým Vietnamem.

No jasně, asi si říkáš, proč to vytahuju zrovna teď. Ale já jen chci, abys pochopil, jak spolu všechno souvisí. Hovínko je součástí světa, víš? A v dnešní době, kdy je tak důležité životní prostředí a udržitelný rozvoj, je třeba si uvědomovat, jakou roli hrají hovínka v širším kontextu. Jaký význam mají hovínka pro moderní technologie.

Protože abys věděl, svět nevypadal vždycky takhle. Byla doba, kdy nebylo všechno elektronické a na počítačích. Dokážeš si představit, že když jsem byl malý, mohlo se stát, že ses třeba koukal na film a nemohl sis vzpomenout, jak se jmenuje nějaký herec, a nedalo se to nijak zjistit! Jedině počkat do zítřka, zajít do knihovny a vyhledat si to. Já vím. Šílený. Nebo jsi chtěl třeba zavolat kamarádovi a na něco se ho zeptat, ale tůdle: po deseti zazvoněních jsi to musel položit s tím, že „hm, není doma“. Není d-o-m-a, chápeš to?

To byla jiná doba. Ale pak přišly všechny ty technologie. Internet a mobily a dotykové obrazovky a další srandičky, a to dostalo naši generaci pod hrozný tlak, jakmile jsme se stali rodiči, rozumíš? Všechny předchozí generace rodičů se mohly vymlouvat, že „nevěděly“. To tak rodiče dělávají. Tys pila víno, když jsi kojila? „Nevěděla jsem.“ Nechali jste nás snídat skořicové rolky? Sedět na zadním sedadle bez pásu? Brala jsi v těhotenství LSD? „Ale prosím tě, my jsme přece nic n-e-v-ě-d-ě-l-i. To bylo v sedmdesátých letech, však víš. Tehdy to vlastně ani nebylo nebezpečný!“

Ale moje generace ví, jasný? My víme VŠECHNO! Takže až v tvé výchově něco kiksne, budu za to moct já. Před právníky v životě neobstojím s tím, že jsem jednal v dobré víře. Mohl jsem si to přece vygooglit. Měl jsem si to vygooglit. Panebože, proč jsem si to nevygooglil?

Sakra.

Prostě jen nechceme udělat chybu. To je všechno. Z celé naší generace vyrostli specialisté na jednu nebo dvě věci. Máme e-shopy a daňové úlevy a konzultanty a osobní kouče a Apple Support. Nic nezkoušíme sami, zavoláme někomu, kdo se v tom vyzná. Příroda nás na vás nepřipravila.

A tak googlíme. Pročítáme diskuse. Voláme do zdravotní poradny, protože jste se málem praštili do hlavy o hranu stolu, a ptáme se, jestli to na vás mohlo zanechat „duševní následky“, protože nechceme riskovat, že až za šestnáct let dostanete pětku z matematiky, napadne nás: „Že by tenkrát dostal posttraumatický šok? Že by to bylo tím?“ Chápeš? Nechceme mít na svědomí, že místo abyste se učili, hráli jste si po nocích s debilníma paprskometama a létajícíma autíčkama!

Protože vás máme rádi.

Nic víc v tom není. Chceme, abyste byli lepší než my. Protože jestli naše děti nebudou lepší než my, jaký má vůbec všechno smysl? Chceme, abyste byli hodnější, chytřejší, pokornější, štědřejší a míň sobečtí než my. Chceme vám vytvořit ty nejlepší podmínky, na jaké se zmůžeme. A tak studujeme metody uspávání, chodíme na semináře, kupujeme ergonomické vaničky a tlačíme prodavače autosedaček ke zdi a řveme na ně: „Tu nejbezpečnější! Dejte mi tu NEJBEZPEČNĚJŠÍ, jasný?“ (Ale ne že bych tohle dělal já, nesmíš zase mámě všechno věřit.)

Sledujeme vaše dětství přes kamery tak, že vila z Big Brothera je proti tomu ztělesněné soukromí, chodíme na miminkovské plavání, kupujeme prodyšné funkční oblečky v genderově neutrálních barvách a prostě se strašně, strašně bojíme, že uděláme chybu. Protože velmi dlouho jsme platili za největší egoisty v dějinách lidstva, dokud jsme se nestali rodiči a neuvědomili si, jak jsme vlastně bezvýznamní.

Zjištění, že od tohoto okamžiku budeš dýchat výhradně plícemi někoho jiného, tě zasáhne tvrději, pokud na to nejsi připravený.

Chceme vás jenom chránit. Ušetřit vás všech zklamání, selhání a nešťastných lásek. Přitom nemáme páru, co vlastně způsobujeme, mít dítě je v mnoha ohledech podobné jako řídit bagr v obchodě s porcelánem. S nohou v sádře. S lyžařskou kuklou nasazenou obráceně. Opilí.

Ale zkoušíme to. Krucinál. Protože chceme být co nejlepší rodiče. To je všechno.

A tak googlíme. Všechno si googlíme.

A pečujeme o životní prostředí. Protože tuhle planetu jsme nezdědili po předcích, ale vypůjčili jsme si ji od svých dětí, a podobný kecy. My těm kecům věříme! Jsme ochotni se za ty kecy bít! Máme ty kecy na plakátech s indiánem! A tak kupujeme lepší auta. Třídíme odpad. Instalujeme na všechna světla malinké fotobuňky, aby se automaticky zhasla, když v místnosti nikdo není. A občas zajdeme příliš daleko. Děláme to s těmi nejlepšími úmysly, ale občas toho chceme moc. Někdy je moje generace prostě přehnaně ambiciózní, zkus to pochopit. A tak nějakého koumáka občas napadne nainstalovat světla s fotobuňkou na záchody v nákupním centru. Světla, která se zhasnou po třiceti vteřinách.

A tak tu stojíme. Ty a já. A hovínko. Potmě.

Nejsi ještě tak velký, abys viděl na olympiádě lidi zápasit v takovém tom řeckořímském stylu, ale zhruba tak nějak to vypadá, když sedíš na záchodě, najednou ti zhasne světlo a ty se ho snažíš rozsvítit. Takže si představ, jaké novátorské pojetí Labutího jezera musím vyseknout, abych rozsvítil, když mám v jedné ruce plínku těžkou jako činku a v druhé půl balení vlhčených ubrousků a balancuju na jedné noze, protože druhým kolenem podpírám přebalovací pult, abys z něj nespadl.

A právě teď, v této situaci, cítím, že moje generace to s tou ekologicky šetrnou technologií drobátko přepískla. Podle mě. Chápeš?

Myslím, že chápeš.

Jenom chci, abys věděl, že tě mám rád. Až budeš dospělý, pochopíš, že jsem ve tvé výchově udělal spoustu chyb. Vím to. Jsem s tím smířený. Ale chci, abys věděl, že jsem se snažil úplně, úplně nejvíc, jak jsem uměl. Nechal jsem na hřišti všechno. Vypustil jsem tam duši.

Googlil jsem, div jsem se z toho neposral.

Ale ta tma byla tehdy příšerná. A všude hovínko. Občas se člověk musí řídit instinktem. Naprosto upřímně, můžeš být rád, že jsme odtamtud vylezli živí.

POKUD UMŘU, NIKDY NEZAPOMEŇ TOHLE:

1. Seskoč z horské dráhy.

2. U oběšence vezmi provaz, počkej, až dojedeš k lodi, a vezmi soudek rumu.

3. Vezmi z lucerny lahvičku oleje.

4. Použij olej na provaz a provaz na soudek rumu. Jdi k velké sněžné opici a zastrč jí soudek rumu do podpaží.

5. Až se objeví LeChuck a pokusí se tě sežehnout, použij na něj pepř, aby kýchl na provaz. Ten začne hořet, soudek rumu vybuchne a LeChuck umře.

Takhle vyhraješ Monkey Island 3.

Tvoje máma ať si obrací oči v sloup, jak chce. Nehodlám riskovat, že toto vědění vymře s mou generací.

CO BYS MĚL VĚDĚT O TOM, CO OD TEBE OČEKÁVÁM

TVOJE MÁMA: (Čte si knihu od belgického dětského psychologa) Tady píšou, že prodělává vývojovou fázi, kdy se jeho mozek soustředí na hrozně specifický dovednosti.

JÁ: Hm…

TVOJE MÁMA: A taky, že různý děti se soustředí na různý věci. Některý na kutálení, jiným se rozvíjí hlasový schopnosti a zase jiný se naučí extrémně brzo brát věci do rukou…

JÁ: Cože? Jako že každý dítě má jinou superschopnost?

TVOJE MÁMA: (Netváří se, že by se to zrovna takhle dalo říct) No… asi… jo, takhle by se to dalo říct…

JÁ: Jako v Xavierově institutu v X-Menech?

TVOJE MÁMA: (Vzdychne) Jo. Přesně. To je ono. Pokud se „kutálení“ počítá jako superschopnost.

JÁ: (Podívám se na tebe, jak spíš na velikém polštáři) Copak má asi ten náš za superschopnost?

TVOJE MÁMA: (Podívá se na tebe) Evidentně mu dost dobře jde spaní.

(Ticho)

JÁ: To je superschopnost celkem na nic, viď?

TVOJE MÁMA: Ne.

(Ticho)

JÁ: Ten náš kluk je fakt jedno velký zklamání.

TVOJE MÁMA: Pche! Jak tohle můžeš říct?

JÁ: Co by ne? Sama uznáš, že kluka, co „skvěle spí“, by X-Meni dost šikanovali!

TVOJE MÁMA: (Zvedne tě, odejde z pokoje) Jdu ho položit do postele, ať tohle nemusí poslouchat.

JÁ: Myslíš, že Wolverina jeho máma takhle piplala? Co?

(Ticho)

JÁ: A není náhodou takhle unavenej proto, že je CELÝ NOCI VZHŮRU A BOJUJE SE ZLEM?

PORODNÍ MATEMATIKA

SESTRA: Aha, tady v papírech vidím, že váš chlapeček se narodil o pár týdnů předčasně?

JÁ: Přesně tak. Ve 37. týdnu.

SESTRA: Éééé… tady je napsáno 36 + 5.

JÁ: No, 36 týdnů a 5 dnů. To je 37. týden.

SESTRA: Éééé… my to takhle nepočítáme, víte? My to počítáme tak, že se narodil 36 + 5.

JÁ: Takže… vy to počítáte, jako že se narodil ve 36. týdnu?

SESTRA: Jo, 36 + 5.

JÁ: Tak to je snad 37. týden, ne?

SESTRA: Éééé, my to takhle nepočítáme, víte?

JÁ: Jak jako nepočítáme? Počítáte snad týdny?

SESTRA: Éééé, počítáme dny.

JÁ: A z čeho se sakra podle vás skládají týdny?

SESTRA: No, z dnů. To vím.

JÁ: Takže 36 týdnů?

SESTRA: Plus 5.

JÁ: To je podle vás 36. týden?

SESTRA: Nóóó. Plus 5.

JÁ: Ale pokud uplynulo 36 týdnů a k tomu 5 dnů, tak to je snad sakra 37. týden?

SESTRA: Jo. Tak se to možná dá taky brát.

JÁ: No vidíte!

SESTRA: Ale my to tak nepočítáme.

JÁ: Tak JAKEJ to byl teda týden?

SESTRA: 36. Plus 5.

JÁ: Takže 36. týden?

SESTRA: Éééé…

(Dlouhé ticho)

SESTRA: Co to hledáte?

JÁ: Ibuprofen!

NOTE TO SELF

Sestry na pediatrii nemají rády slovo „cvičený“.

CO BYS MĚL VĚDĚT O IKEA

Nečurej do balonkového bazénu.

To je asi tak jediná rada, kterou ti můžu dát.

A nechoď v protisměru. Vážně. Mám tě rád a tak, ale říkám ti rovnou, že jakmile se v IKEA otočíš do protisměru, tak jedeš jen na vlastní triko. Na zemi jsou šipky a všichni to vědí, to proto, aby se zabránilo anarchii. Kdyby v IKEA nešli všichni stejným směrem, vypukl by chaos, chápeš? Civilizace, jak ji známe, by zanikla v obludném apokalyptickém infernu ohně a stínů.

Není to tak, že by se na tebe lidi jenom zle koukali nebo zatínali v kapse ruku v pěst. IKEA má ty nejméně pasivní pasivně agresivní zákazníky v celém vesmíru. Postarší dámy s fialovými vlasy, které smrdí mentolovým žvýkacím tabákem, ti narazí vozíkem do holeně, jako by byly japonskými velrybáři a ty gumovým člunem s logem Greenpeace. Starší pánové budou vykřikovat názvy pohlavních orgánů a tělesných výměšků. Tátové s miminkem tě „omylem“ přetáhnou nosítkem po hlavě. Vážně: kdybys jel v protisměru na dálnici, přivoláš na sebe míň výbuchů hněvu od cizích lidí. Tady jsi psanec. A to nemyslím v tom příjemně lukrativním smyslu „Bosman na konci sezony“. Myslím to tak, že jsi lovná zvěř. Že kdybys byl ve filmu o Robinu Hoodovi a řekl: „Čau, já jsem taky psanec, můžu k vám?“, tak by Kevin Costner a Russell Crowe řekli jenom: „Co žes udělal? To jako fakt? Hele, chlape, my teda vraždíme a przníme a plundrujeme a rozhodně nechceme moralizovat, ale to seš úplnej m-a-g-o-r nebo co? Tos neviděl ty šipky?“ Jsi kořist. Je to jako zabrat někomu parkovací místo. Pak tě smí kdokoli zabít. Taková jsou pravidla.

Ale jinak: nečurej do balonkového bazénu. To je asi to nejdůležitější.

Jasně. Asi se ti zdá divné, že už takovou dobu mluvím o IKEA. Právem. Prožil jsem tam nejhorší dny svého života. Opravdu mě nenapadají jiná reálně existující místa, až na zubařskou ordinaci a krematorium, kam se mi tak strašně moc nechce, že bych pro to udělal leccos. Teda neusekl bych si ruku ani nepozřel výkal, to zase ne. Psychopat nejsem. Ale před pár lety bych v neděli po výplatě vážně zvažoval věci spadající do této kategorie. Například když jsme bydleli v našem prvním bytě, tvoje máma mě párkrát přinutila, abych šel vynést smetí nahý. Ale to je zase jiný příběh. (A dalo by se říct, že naše sedmdesátileté sousedky zaujímaly k mužské nahotě na schodech ne zcela tolerantní postoj.)

Jenže, však víš. Lidi stárnou. I ty stárneš. A časem si uvědomíš i jiné věci. Jako třeba, že i ty nejlepší dny tvého života budou často končit v IKEA. A že obsah kufru auta bude postupně blednout na významu oproti obsahu sedadla spolujezdce.

Vyrosteš. Dokončíš školu. Přijdeš domů a oznámíš, že dál už studovat nebudeš, protože se budeš „věnovat kapele“. Nebo si otevřeš bar. Nebo prodejnu surfů v Thajsku. Necháš si dát piercing do oka, vytetovat draka na zadek a začneš číst knihy o praktické filozofii. A to je v pořádku. Když jsi v pubertě, je v pořádku, že jsi vůl. To mají puberťáci v popisu práce. Jenže, víš, zhruba v té době ti řeknu, že asi bude lepší, když se odstěhuješ z domu. A nebudu to myslet nijak osobně, to bych ti rád objasnil už teď. Jenom prostě budu potřebovat tvůj pokoj, protože jinak si nebudu mít kam dát nový kulečníkový stůl.

A pak spolu pojedeme do IKEA koupit ti příbor, škrabku na brambory a obrazy na zeď. Protože to mají rodiče v popisu práce.

Já jsem se odstěhoval z domu na konci devadesátých let. Ty se odstěhuješ, předpokládám, na konci dvacátých let. Můžu ti poradit jedině to, aby sis sehnal tolik nádobí, že ho nebudeš muset pořád umývat. A abys měl systém na skladování vratných lahví. A abys nepřechovával doma drogy. Jo, vím, co si myslíš. Myslíš, že ti projde výmluva „to je kámošovo“. Ale na to zapomeň, až tě přijde navštívit máma. Ta není blbá. Ta pozná, žes tu limonádu vypil všechnu sám.

Jinak se ti do toho nechci plést. Mužův první byt patří jen jemu. Ale pokud ti můžu dát drobný tip, tak první pohovku si kup v online bazaru. Ne v IKEA. Kup si nějakou z hnědé kůže, velkou jako Hvězda smrti. Takovou, u které se musíš na minutu zamyslet, jestli ji máš zařadit do kategorie pohovka, anebo skákací hrad. Kde jsou sedáky tak ohlazené, že až na ní tvůj kámoš Jonte usne s cigaretou v puse, tak se o ně oheň uhasí. Takovou, kde budeš spát osmdesát procent nocí, protože až vypneš videohru, tak se ti zkrátka nevyplatí vážit cestu do postele. Dej přednost funkci před formou. Kup si pohovku, o jaké jsi vždycky snil. Dej na mě. Tahle šance se už nebude opakovat.

Protože dříve či později se zamiluješ. A od té chvíle budou všechny pohovky tvého života jedním velkým kompromisem. Takže si užívej, dokud jsi mladý. Válej se na pohovce svých snů, jak často jen můžeš.

A já vím, na co teď myslíš, říkáš si, že taková pohovka pro tebe určitě bude moc drahá. Ale neboj se. Seženeš ji zadarmo, pokud slíbíš, že si ji sám odvezeš. Teď mi ještě nerozumíš, ale jednoho dne se sestěhuješ s někým, koho miluješ, a bude ti to nad slunce jasnější.

V životě je hlavně potřeba poznat, kdy má cenu se hádat. To se taky naučíš. A nikde to není názornější než v IKEA. Ani kdybys navštívil karavanovou osadu v Jämtlandu ve tři ráno, po celé base piv a dvoutýdenním lijáku, nenarazil bys na tolik veřejně se hádajících partnerů jako v průměrné úterý u přehozů na pohovku. Lidi dneska berou zařizování bytu děsně vážně. Z přisuzování symbolických významů Kuchyňskému náčiní & Spotřebičům se stal skoro národní sport. „On chce mražené sklo, to jasně dokazuje, že vůbec n-e-r-o-z-u-m-í mým CITŮM.“ „Blééééé! Ona chce březovou dýhu. Chápeš to? Posranou břízu? Občas mám fakt pocit, že se probouzím vedle cizího člověka!“ A takhle je to tam pokaždé. Nebudu ti dlouze přednášet, ale pokud tě o tom místě můžu něco naučit, tak tohle: za celé dějiny lidstva se nikdo nikdy v IKEA nehádal o něčem, co by se týkalo IKEA. Ať si kdo chce co chce říká, když dva lidé po deseti letech manželství chodí po samoobslužném skladě a vzájemně se častují výrazy, které obvykle používají jen alkoholu holdující komisaři v detektivkách na adresu Východoevropanek z odvětví rekreačních služeb, tak je v tom spousta věcí. Ale šuplíky fakt ne.

Věř mi. Jsi Backman. Ať už budeš muset u své milované osoby snášet jakékoli nedostatky, garantuju ti, že ty jich máš víc. Tak si najdi nějakou, která tě bude milovat ne proto, jaký jsi, ale navzdory tomu, jaký jsi. A až s ní budeš stát ve Skříních & Úložných prostorách, nemysli tolik na nábytek. Mysli na to, žes našel někoho, kdo je ochotný ukládat svůj bordel společně s tvým bordelem. Protože, ruku na srdce: na bordel jsi kanon.

V květnu 2008 jsem v neděli po výplatě chodil po IKEA v Barkarby kousek za Stockholmem, bylo asi šest tisíc stupňů a nefungovala klimatizace. Manchester United toho dne vyhrál ligu a já jsem prošvihl jeho poslední zápas. V kavárně všechno došlo, až na minerálku s citronovou příchutí. Nějaká babizna, co smrděla levnými cigaretami, mi schválně najela vozíkem do holeně. Já jsem držel v náručí oficiálně nejhnusnější světlo do předsíně, jaké jsem kdy viděl.

Ten den patřil k nejšťastnějším v mém životě.

Další den ráno jsme podepsali smlouvu na náš první byt. Tvůj první domov. Lidi se mě občas ptají, jak jsem žil, než jsem poznal tvou mámu. Odpovídám jim, že jsem nežil.

Přeju ti minimálně totéž.

I přesto, že to bude znamenat, že budeš muset přenechat tu hnědou koženou pohovku nějakému devatenáctiletému klukovi v dresu Arsenalu, co si ji přijede v sobotu odpoledne vyzvednout spolu s kámošem, který bude smrdět Jägermeisterem a bude používat slovo „mrtě“, aniž by pořádně věděl, jaký je to slovní druh. Dokonce i přesto.

Naučíš se to místo nenávidět. Budeš spílat chybějícím šroubkům, řezat se o přečnívající překližkové desky a přísahat si, že zasvětíš svůj život tomu, abys našel a zabil autora kresleného návodu ke „komodě Malm“, kde vystupuje ten tlusťoch kreslený jednou čárou, co vypadá jako těžký závislák na krabicovém vínu.

A naučíš se to místo milovat.

Jel jsem tam s tvou mámou těsně poté, co jsme se dozvěděli, že je těhotná. Představovali jsme si, jaký budeš. (United toho dne porazil City, ten zápas jsem taky prošvihl.) A až ses narodil, jeli jsme tam s kočárkem. Představovali jsme si, co z tebe vyroste. Doufám, že jednou se mi dostane toho potěšení, že tu budu prošvihávat zápasy United s tebou, až budeme vybírat věci pro mé vnouče. Protože jednoho krásného dne se podívám na dvě vteřiny jinam, a až se otočím zpátky, budeš dospělý.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Co by můj syn měl vědět o světě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.