Copyright © Karel Richter, 2017

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2017

ISBN epub 978-80-7565-257-7

.

Věnováno hrdinným československým vojákům východní fronty i jejich veliteli s hlubokou úctou a obdivem k jejich bojovým zásluhám

Úvodem

V neodlučné souvislosti s výročím Slovenského národního povstání se tradičně připomíná i krvavá bitva v Karpatech, která je v dějinách druhé světové války zaznamenána jako karpatsko--dukelská operace sovětské armády, tehdy zvané Rudá armáda. Tato válečná událost, znamenající začátek přímého osvobozování československého území sovětskými vojsky, má své místo i v dějinách československého zahraničního vojenského odboje. V bojové sestavě sovětské 38. armády generála Moskalenka se jí totiž, jak známo, zúčastnily i jednotky šestnáctitisícového 1. čs. armádního sboru v SSSR, které v průběhu urputných bojů o jednotlivé karpatské hřebeny vstoupily 6. října 1944 Dukelským průsmykem na území vlasti.

K tomuto dni, který se v uplynulých „socialistických desetiletích“ v celé republice okázale slavil jako Den Československé lidové armády, se podle pokynů a za bdělého dozoru politickovýchovných instancí organizovaly břeskné kampaně s nasazením hromadných sdělovacích prostředků a s využitím všech možných forem tzv. politickovýchovné a agitačně propagandistické práce. Jejich cílem nebylo ani tak připomínat veřejnosti historická fakta o bitvě v Karpatech a udržovat v paměti našich národů pravdivý obraz bojů označovaných za klíčovou tradici naší armády a lidu, jako spíše představit tehdejší současnost, onen normalizovaný „reálný socialismus“, jako logický a zákonitý vrchol dosavadního vývoje a naplnění všech tužeb, s nimiž na Dukle po boku rudoarmějců bojovali a umírali hrdinní českoslovenští vojáci.

Nutno přiznat, že tak jako celý náš odboj i karpatsko-dukelská operace byla umně a pevně zasazena do rámce dějin vojenské politiky komunistické strany, objasňována a hodnocena jako jejich součást. Historická věda byla přísně dirigována tak, aby tuto operaci zkoumala a vysvětlovala jako obzvlášť ilustrativní příklad postupného a čím dál úspěšnějšího prosazování komunistické linie v československém vojsku v SSSR, stejně jako v celém odboji, proti „reakční“ linii londýnské vlády. Aby vyzvedávala především a někdy výlučně úlohu moskevského vedení KSČ, komunistické organizace ve vojsku i jednotlivých komunistů. I vojenští historikové, k nimž jsem tehdy patřil, tyto direktivy plnili s tendenčně omezeným přístupem k faktům a stejně tak omezenými možnostmi vyslovení svých názorů, do jisté míry i v naději, že přes socialismus, navzdory všem chybám, omylům i deformacím a vysloveným zločinům, přece jenom snad vede nakonec cesta ke společenskému pokroku a všestrannému rozvoji našich národů. Byl to omyl.

Dnes je zřejmé, že neustálé vyzvedávání úspěchů a zásluh KSČ degenerovalo v chlubivou propagandistickou sebechválu odpuzujícího účinku. Fakta, která neodpovídala danému ideovému schématu, se zamlčovala nebo tendenčně upravovala. Zatímco se nekriticky velebily často i zcela vymyšlené a všelijak přikrášlené zásluhy prominentních politicky angažovaných nebo vysoce postavených osobností, stovky skutečných hrdinů byly nespravedlivě perzekvovány a jejich jména i podobizny vyřazovány z publikací i archivů. Působí téměř symbolicky, že zatímco Gottwaldův zeť dr. Alexej Čepička ve funkci ministra národní obrany pronášel na Hradě v den výročí karpatsko-dukelské operace při slavnostní recepci přípitek na počest této operace, jeden z jejích hrdinných účastníků, pplk. František Skokan, po útrpných výsleších nevinně odsouzený k smrti, v cele odsouzenců psal pár hodin před popravou dopis na rozloučenou své ženě.

Očividným důkazem nehistorického pokřivení odkazu dukelské bojové tradice byla ostatně i tehdejší úprava vojenského hřbitova na Dukle. Všechny pomníčky padlých byly po vzoru sovětských vojenských pohřebišť opatřeny hvězdou. Byla snad hvězda symbolem toho, zač naši vojáci bojovali a umírali na Dukle a kdekoliv na frontách druhé světové války? Nezasloužili si snad, aby místo jejich posledního odpočinku bylo označeno státním znakem, který symbolizoval smysl jejich bojového odhodlání?

Původně na tomto hřbitově stála socha československého vojáka, který s puškou v ruce vzdává čest svým padlým druhům. Správná a plně opodstatněná idea. V éře socialismu byla však socha nahrazena nadživotní postavou sovětského vojáka, který v objetí chlácholí plačící slovenskou ženu. Umístění této skulptury na dukelském hřbitově bylo v podstatě znevážením padlých československých vojáků a vlastně celého československého odboje. Vždyť právě Dukla je jedním z důkazů, že naše národy nečekaly v trpném pokoření, zhrouceny žalem, až přijde osvoboditel, který je zachrání a utěší. Bojovaly za své osvobození se zbraní v ruce a přičinily se nejenom o znovuzrození a další rozvoj své společné vlasti, ale mají i svůj čestný podíl na osvobozování sovětského a polského území a tím vším i na konečné porážce Hitlerova Německa. Vděčnost je ušlechtilý cit, ale ve vztahu k Sovětskému svazu a sovětské armádě si ji naše komunistická propaganda v minulosti leckdy pletla s podlézavým poklonkováním a lokajskou servilností urážející národní hrdost vlasteneckých Čechů a Slováků stejně jako pohrdlivé výroky některých emigrantů a odrodilců, že Češi jsou národem, který neumí bránit svou svobodu.

Dnes, kdy revoluční demokratické proměny v naší zemi otevřely dokořán dveře očistným proudům nespoutaného myšlení, v poryvech zjišťované pravdy se hroutí ideologické oltáře a oltáříčky, u nichž někteří v dobré víře, z čistého přesvědčení a jiní z donucení poklekali. Otvírají se donedávna nepřístupné archivy. Ozývají se po léta umlčovaní svědkové a pamětníci. Z tůně zapomnění vyplouvají dosud neznámá fakta, která nás nutí měnit názory na lidi i události. Z obrazu našich novodobých dějin se tak odlupují nánosy tendenčních úprav, které se kdysi prováděly na zakázku ideologických tajemníků a jejich dozorčího aparátu.

Vynořuje se otázka: Jak je to tedy doopravdy s karpatsko-dukelskou operací, která byla za minulého režimu vždy tak rozmáchle oslavována? Zaslouží si nadále tolik soustavné pozornosti a poct?

Dnes se tato událost zajisté objevuje v novém světle. Lze o ní hovořit bez tendenční zaujatosti i bez propagandistických frází. Nic nebrání tomu, abychom se nad ní objektivně zamýšleli a kladli si přitom otázky, které dříve nebylo dovoleno hlasitě či veřejně vyslovit.

Jisté je, že bitva v Karpatech byla jednou z největších a také nejsvízelnějších operací, jichž se za druhé světové války českoslovenští vojáci zúčastnili. Pamětníci vzpomínají na urputné boje v neschůdném horském terénu, kde na každém kroku číhala smrt. Jednotky tu utrpěly mimořádně těžké ztráty na mrtvých i raněných. Velké ztráty v těchto bojích utrpěli ovšem nejenom českoslovenští vojáci, ale zejména rudoarmějci, kteří nesli hlavní zátěž bojů. Jejich ztráty činily 21 000 mrtvých a přes 60 000 raněných. Nebraňme se však otázce, zda byla tato komplikovaná operace, označovaná účastníky za jatka, opravdu nezbytná.

Karel Richter

PŘEDČASNÝ ZAČÁTEK POVSTÁNÍ

Hitlerovské Německo se zmítalo v nevyléčitelných křečích. Žádná totální mobilizace je už nemohla zachránit. Volání jeho vůdčích představitelů k německému národu, že prožívá osudový okamžik svých dějin a nikdo nechť nelituje dát v rozhodující chvíli všechno pro vítězství, které přijde, to byla jen nesplnitelná přání či pouhé proklamace těch nejvěrnějších kolem führera. Někteří ještě věřili v nemožné. Spíš se jen utěšovali vírou v tajné zázračné zbraně a nakonec i v zásah Prozřetelnosti. Nic jiného než fanatická víra jim nezbývalo. Ty tam už byly časy, kdy si generálové ve führerově hlavním stanu kreslili do map červené šipky bleskových úderů. Leckteří se dokonce chtějí Hitlera zbavit. Jeho vůdcovství už začíná být na obtíž. Dne 20. července 1944 se o to po domluvě se skupinou opozičních generálů pokusil plukovník hrabě Stauffenberg. Umístil aktovku s časovanou bombou pod konferenční stůl v Hitlerově hlavním stanu. Několik lidí z führerova okolí přišlo o život, ale Hitler sám vyvázl jen s lehčím zraněním. S opozičními generály se sadisticky vypořádal. Dal je v mučírnách gestapa pověsit na řeznické háky.

I jiné události nasvědčovaly, že se německá nacistická mašinerie hroutí. 1. srpna 1944 vypuklo povstání ve Varšavě a koncem měsíce vzplanulo lidové povstání i v Antoneskově Rumunsku, které nyní obrátilo zbraně proti fašistům. Zjevná snaha bulharské vlády vyvléci se ze satelitní politiky rovněž nevyhnutelně skončí lidovým povstáním, které rozmetá fašistickou moc v Bulharsku. I dlouho poslušný admirál Horthy přemítá, jak vypřáhnout z Hitlerovy válečné káry Maďarsko. Turecko se zříká své dosavadní neutrality a otevřeně projevuje vstřícnost k Spojencům. Ze spojenectví s Německem se vymaní i Finsko. To všechno jsou povzbuzující zprávy.

Nepřítel byl již vyhnán z celého území Sovětského svazu. Rudá armáda vkročila na území Polska a chystá se vstoupit do Československa. Rozhodující události jsou na obzoru. Fašistům začíná být úzko i na Slovensku. Šíří se tu zprávy, že Němci shromažďují vojsko na slovenských hranicích a že se chystají Slovensko obsadit. Německý vyslanec Ludin zalhal i prezidentu Tisovi, že o tom nic neví. Ministr vnitra Šaňo Mach spěchá rozhlasem uklidnit obyvatelstvo: „Ubezpečuji vás, že nebyl učiněn žádný pokus, aby Slovensko bylo obsazeno. O obsazení Slovenska zde doma není ani řeči…“ Pro organizátory národního povstání je to uklidňující zvěst. Doufají, že se co nevidět vrátí delegace ilegální Slovenské národní rady (dále SNR) se směrnicemi z Moskvy a že bude možné zahájit povstání podle výhodnější varianty v koordinaci s postupem Rudé armády.

Vojenské přípravy k povstání na Slovensku probíhaly v ovzduší politického zápolení mezi velmocemi a zároveň v mocenském rivalství slovenských komunistů a československé exilové vlády. Pro jejich vedoucího představitele Gustáva Husáka byla Benešova vláda i s jejími generály reakční čechoslovakistickou, veskrze reakční anglofilskou klikou se zájmy odporujícími boji slovenského lidu proti klerofašismu a za plnou národní emancipaci. Oprávněnou snahu povstaleckého vedení v čele s gen. Golianem, hlásícím se k československé vládě, podřídit si partyzánské jednotky zřízené a vedené sovětskými instruktory a podléhající sovětským frontovým štábům, komunistická strana v souznění se Sověty odmítala, upírajíc československé vládě právo na centrální řízení národněosvobozeneckého boje na celém československém území. Osobovala si naopak pravomoc disponovat partyzánskou složkou sil, s nimiž se počítalo pro chystané povstání, a umožňovat a zprostředkovávat její podřizování sovětskému velení. Těsně před vypuknutím povstání se tak na Slovensku křížily a střetaly plány komunistů a jimi ovládané Slovenské národní rady, čechoslovakistů hlásících se k benešovskému odboji a partyzánů podřízených Sovětům. K těmto třem složkám chystaného povstání se v předvečer jeho vypuknutí připojil slovenský ministr národní obrany generál Čatloš. Rozhodl se odeslat prostřednictvím leteckého kurýra do Sovětského svazu memorandum nabízející na Slovensku nastolení vojenské diktatury, která zajistí otevření hranic pro vstup Rudé armády. Kurýrního letu mělo být podle tajné dohody ministrova pověřence s povstaleckým vedením využito i k odeslání plánů povstání na sovětské území a jejich předání sovětským vojenským představitelům. Komunisté se konspirativně dohodli s organizátory kurýrního letu, že letadlem, v němž tajně odletí i delegace povstaleckého ústředí, bude moci být dopraven k Sovětům i komunistický zástupce Karol Šmidke. Ten využil dané příležitosti k tomu, že v Moskvě celý měsíc jednal utajeně se sovětskými orgány na neznámém místě, kde bez vědomí povstaleckého Vojenského ústředí, Slovenské národní rady, československé vlády a její moskevské mise, a dokonce i za zády moskevského vedení KSČ předložil Sovětům dokument ilegálního ústředního vedení Komunistické strany Slovenska navrhující zřízení samostatného komunistického Slovenska nebo jeho začlenění do svazku SSSR. Sovětské plány poválečného uspořádání sovětské zájmové sféry v Evropě naštěstí pro předvídaný československý stát s takovýmto řešením nepočítaly, takže bylo prozatím zamítnuto a jeho návrh uložen do kremelského tajného archivu.

Povstání na Slovensku podle plánů Vojenského ústředí mělo vypuknout v součinnosti s vojsky Rudé armády v okamžiku jejich přiblížení k východním hranicím Slovenska. Za přispění dvou divizí východoslovenského sboru slovenské armády jim měl být obsazením karpatských průsmyků zajištěn bezpečný a Němci nenarušený průchod na slovenské území. V souladu s plány povstání Vojenské ústředí i Slovenská národní rada důtklivě vybízely všechny partyzánské oddíly, aby dočasně přerušily svou bojovou činnost. Němci měli být klidem zbraní zastírajícím přípravy k povstání uchlácholeni a utvrzeni v mylném domnění, že na Slovensku nehrozí žádné narušení týlového prostoru jejich fronty. Povstání mělo být zahájeno v situaci jejich naprosté nepřipravenosti k odvetným akcím.

26. srpna Sověti konečně přiznali, že delegace Šmidkeho je v Moskvě a že jednala s generálním štábem. V nočních hodinách bylo šéfovi čs. Vojenské mise generálu Heliodoru Píkovi přece jen umožněno, aby se ve Fierlingerově přítomnosti se Šmidkem sešel v budově čs. velvyslanectví a dal se od něho informovat o situaci na Slovensku. Během jednání obdržel mylnou zprávu z Londýna, že Němci zahájili okupaci Slovenska. Ihned odešel, aby projednal nově vzniklou situaci se sovětským představitelem generálem Davydovem. Ten hned ráno tlumočil přímo Stalinovi Píkovu prosbu přednesenou jménem prezidenta Beneše, aby mu vrchní velení Rudé armády sdělilo svůj názor na možnost podpory povstaleckých slovenských jednotek.

Nikdo netušil, že týž den dostala armádní skupina Heinrici rozkaz připravit operaci Kartoffelernte k odzbrojení dvou východoslovenských divizí generála Malára, které jí byly podřízeny.

Prezident Beneš, dotčený a zneklidněný sovětským tajnůstkářstvím v jednání se slovenskou delegací, která doručila Sovětům i memorandum slovenského ministra národní obrany generála Čatloše, odeslal Fierlingerovi depeši, o jejímž obsahu měl informovat sovětské představitele: „Pokládali bychom za osudné, kdyby sovětská vláda s vládou bratislavskou přímo nebo nepřímo, nebo s jejími vojenskými činiteli, vyjednávala. Také by bylo nebezpečné, kdyby přijímala jakékoliv dohadování s důstojníky režimu, kteří se chtějí v poslední chvíli zachraňovat… Jiný postup by byl politicky pokládán na Západě za doklad, že naše politika se Sověty byla pochybená…“

Depeše byla doručena v odpoledních hodinách právě ve chvíli, kdy se na velvyslanectví konala společná porada československé vládní delegace z Londýna, která pod vedením ministra Němce přicestovala předešlý den do Moskvy, vojenské mise a zahraničního vedení KSČ za účasti Karola Šmidkeho. Po jeho obsáhlém ujištění, že Čatlošovy iniciativy bylo pouze využito ke splnění úkolu delegace za ztížených podmínek, shodli se účastníci porady na závěru, že prezidentovy obavy jsou neopodstatněné. Fierlinger nicméně požádal o stanovisko náměstka lidového komisaře zahraničí Vyšinského. Ten potvrdil, že „sovětská vláda nemá v úmyslu chránit zrádce… nanejvýš připouští, že i quislingů může být na okamžik k určitým účelům využito“.

Nicméně vinou průtahů v jednání sovětských orgánů s delegací a nevhodnými provokačními akcemi partyzánů vytvářela se na Slovensku napjatá situace, která se nehodila do plánů sovětskému vrchnímu velení právě tak jako organizátorům povstání. Ctižádostivý velitel jednoho ze sovětsko-komunistických partyzánských oddílů kapitán Veličko zcela bez ohledu na stav probíhajících příprav povstání dvěma v dané době naprosto nežádoucími akcemi strhl nenadálou lavinu událostí. Destrukcí kraľovanského tunelu povážlivě narušil důležitý železniční spoj pro zásobování německé fronty, takže německé velení muselo v horečném spěchu podnikat akce k obnovení provozu. Obtíže s tím spojené vyvolaly podrážděnost nejvyšších německých instancí, která byla dovršena, když Veličkovi partyzáni na nádraží v Martině vyvlekli z rychlíku členy německé vojenské mise z Rumunska v čele s jejím šéfem a všechny je bez soudu postříleli. Rozběsněné německé velení tím bylo vyprovokováno k vydání příkazu zajistit týl fronty vojenským obsazením Slovenska.

Vzápětí poté, co byli 28. srpna v ranních hodinách partyzány popraveni členové německé vojenské mise, oznámil německý vyslanec Ludin prezidentu Tisovi rozhodnutí německého velení okamžitě nasadit německé jednotky „k ochraně německých životů a k likvidaci partyzánů“. Již na druhý den v dopoledních hodinách první jednotky divize Tatra překračovaly moravsko-slovenské hranice v prostoru Púchova a Čadce. Další jednotky pluku Schill, skupiny Ohlen, jednotky Schäffer a 86. divize se přesunovaly z Moravy i Polska. U Žiliny propukly první boje. Podplukovník Golian za této situace nemohl než vydat rozkazy k zahájení povstání. V naprosto nevhodnou dobu.

Generál Čatloš byl donucen, údajně pod namířenou pistolí, pronést rozhlasový projev, jímž se distancoval od povstání a uvítal příchod německých vojsk:

„…Partyzáni shození k nám ruší výstavbu našeho státu, ničí výsledky naší práce, přepadávají naše vesnice, olupují nás o náš národní majetek a zákeřně vraždí naše lidi. V tomto zločinném, pekelném díle je nepřítel odhodlán pokračovat, aby nás úplně zotročil a zničil naši draze vykoupenou svobodu a státní samostatnost. Nepřítel je zákeřný, postupuje bezohledně a je k nám shazován znovu a znovu ve velkém počtu. V této situaci, která nám hrozí nejkrvavějším ničením a zotročením, vlastní vojenské síly… nám nestačí. V důsledku této skutečnosti přicházejí na Slovensko jednotky německé armády… Partyzáni jsou největší nepřátelé svobodného a klidného Slovenska… V tom nám pomáhej Pán Bůh! Na stráž!“

Čatlošův projev, ať již pronesen dobrovolně nebo pod nátlakem, zmátl mnoho vojáků i důstojníků, přiměl je, aby se drželi stranou. Nůž do zad vrazil povstání velitel východoslovenského sboru generál Malár, který v poslední době naznačoval ochotu připojit se k povstání, náhle však odletěl do Bratislavy

Překročení slovenských hranic jednotkami wehrmachtu 29. srpna 1944 donutilo banskobystrické povstalecké Vojenské ústředí vydat předčasně příkaz k všeobecnému vojenskému povstání na obranu slovenského území za krajně nevýhodné situace. Sovětská armáda, s jejíž pomocí se v plánech počítalo, nejenže ještě nedosáhla karpatských průsmyků, ale po předchozích těžkých ofenzivních bojích se nacházela ve stavu nadměrného vyčerpání, vyžadujícího naléhavě přestávku v bojové činnosti k odpočinku bojujících jednotek, nahrazení ztrát a doplnění zásob střeliva i válečného materiálu. Němci ke všemu ještě překvapivou operací Kartoffelernte odzbrojili obě východoslovenské divize připravené k otevření průsmyků. Nekoordinovaností akcí Sověty řízené partyzánské jednotky se situací sovětských vojsk v Karpatech byla očekávaná pomoc Rudé armády silně zproblematizována. Politická naléhavost uskutečnit ji co nejrychleji přímým útokem přes hradby karpatských hřebenů si ji však vynucoval.

30. srpna přiletěl do Bratislavy gen. Malár, údajně na rozkaz generála Čatloše. V té době se ještě nedospělo ke shodě mezi SNR, Vojenskou radou a londýnským ústředím v názoru na to, kdo má být velitelem východoslovenské armády v povstání. Rádiové depeše z druhé poloviny srpna nasvědčují, že volba nakonec padla na generála Malára, zatímco Talský byl určen za jeho nástupce. V Bratislavě však Malár, nejspíš po rozhovoru s Čatlošem, v záchvatu kariéristické zbabělosti přistoupil k rozhlasovému mikrofonu s projevem k vojákům: „Keď vám môžem úprimne radiť, tak vám volám: Stáť! Čelom späť! Pochod do materských posádok, k svojim jednotkám! Všetko je prenáhlené, nepřemyšlené… sme malý národ, vyčkajme teda disciplínovane a kľudne vývoj a ukončenie vecí… Na čo nám revolúcia, mládenci? Kto nám čo robí?...“ Oslovil přímo i své podřízené vojáky a důstojníky dvou divizí východoslovenského sboru, s nimiž se počítalo pro obsazení průsmyků: „Vám, moji vojaci, kamaráti, ktorým priamo velím… posielam svôj veliteľský pozdrav s tým, abyste mi stopercentne verili a držali sa len mojich rozkazov. Na stráž!“

Do východoslovenského sboru generál těmito slovy zasel bacil morálního rozkladu.

V slovenském rozhlase zazněl i hlas prezidenta Slovenské republiky Jozefa Tisa: „…k zdolaniu tejto pekelnej riavy dal som súhlas k tomu, aby náš velký sused Veľkonemecká ríša poslala na Slovensko vojenské jednotky k potlačeniu tohto beštiálneho šialenia rafinovaných agentov a sterorizovaných a zavedených terorom alebo úplatou zlákaných jednotlivcov. Vyhlasujem, že príchod nemeckých jednotiek na Slovensko má jediný ciel, zlikvidovať partizánsku čeliadku na Slovensku. Nemecké vojsko neprichádza Slovensko obsadiť, ale vrátiť Slovensku charakter národa pokojného, štátu slovenskému známku štátu usporiadaného a slovenskému pokojamilovnému človeku vrátiť istotu života a majetku. Naše vojsko a každý statečný Slovák bude nemecké jednotky v tomto zámere podporovať, aby čím prv nadišla chvíľa, že si vydýchne zase každý Slovák, v ovzduší pokojnej a v poriadku žijúcej slovenskej otčiny.“

Generál Čatloš, i když splnil, co se po něm žádalo, byl na rozkaz prezidenta Tisa v Bratislavě izolován v domácím vězení. Podařilo se mu uprchnout na povstalecké území, kde jej však čekalo zatčení. Žádá, aby mu bylo umožněno promluvit do povstaleckého rozhlasu, a napravit tak své vynucené vystoupení v Bratislavě. Golian to nedovolí. Až později si uvědomí, že udělal chybu. Čatloš přece jenom mohl dezorientované důstojníky posádek na východním a západním Slovensku vysvětlením okolností, za kterých pronesl svůj protipovstalecký projev, vyburcovat k dodatečnému odporu. Povstání tak mohlo být od začátku mohutnější. Svým nejbližším spolupracovníkům se Golian v těžkých dnech přizná, jak ho mrzí, že Čatloše odmítl.

Toho 29. srpna, sotva v rozhlase dozněla Čatlošova slova oznamující příchod německých okupačních vojsk, začal, jak víme, podplukovník Golian jednat. Již 26. srpna, když proskočily první zprávy o německých přípravách k obsazení Slovenska, vydal velitelům zapojeným do odboje příkaz zaujmout s jednotkami určené prostory do 20. hodiny, zvýšit bojovou pohotovost, vyvíjet zpravodajskou a průzkumnou činnost, budovat obranná postavení a ničit německé transporty, které by se snažily proniknout na slovenské území. Jelikož se nic nedělo, stáhl jednotky zpět do kasáren. Nařídil však udržovat bojovou pohotovost. Jakmile došla hlášení o postupu německých vojsk z Moravy, vydal rozkaz k zaujetí obranných postavení. Po Čatlošově projevu už bylo jasno. Podplukovník generálního štábu Ján Golian vydal telefonický rozkaz: „Heslo: Začnite s vysťahovaním, platí od 20. hodiny dnešného dňa.“ Tajný signál k zahájení povstání byl dán.

Velitel pozemního vojska generál J. Turanec se toho dne vydal letadlem z Bratislavy do Banské Bystrice, aby byl co nejdříve na svém velitelství. Sotva stroj v noci přistál na letišti Tri Duby, obklíčili ho ozbrojení povstalečtí vojáci. Podplukovník Golian se zatím dohodl s partyzánskými veliteli Jegorovem, Bielikem a Sečanským, že jejich oddíly vstoupí do města, aby bylo zajištěno převzetí moci. Neobešlo se to bez střelby a násilností, které obyvatelstvu naháněly strach. Sám Golian dal vojskem obsadit všechny důležité budovy a komunikace a na svobodu propustit politické vězně. Podle předem vypracovaného seznamu byli pozatýkáni a internováni čelní představitelé Tisova režimu, agenti a spolupracovníci Němců, příslušníci Hlinkovy gardy, zarytí luďáci. Pokud se stavěli na odpor se zbraní v ruce, byli zastřeleni. Na letišti čekal na ohlášený přílet generála Turance nadporučík Š. Hanus, který dostal příkaz generála zatknout a odvézt na velitelství partyzánské brigády kapitána Jegorova. Příkaz byl splněn.

V budově Velitelství pozemního vojska byli rovněž zatčeni a odzbrojeni všichni stoupenci režimu v čele s plukovníkem Zverinou. Plukovník Kanák, který byl do Bystrice již v předchozích dnech vyslán z Bratislavy s celou inspekční komisí, aby prověřil, jestli se tu neděje něco podezřelého, prohlédl štábní písemnosti a odhalil prokazatelné přípravy k povstání. Ve chvílích, kdy v budově probíhal převrat, vyběhl i se svým doprovodem na chodbu a v krajním rozčilení řval: „Všetci ste zradcovia!“ Vtom spatřil Goliana, který právě vyšel ze dveří své kanceláře. Kanák vytrhl z pouzdra pistoli a vykročil k němu. Golian byl rychlejší. Fašista zraněný jeho výstřelem byl odzbrojen a odvlečen. Jeho podřízení se vzdali. I když se tato dramatická epizoda v oficiálních písemnostech nikde neuvádí, za bernou minci lze přijmout, že Kanák s celou bratislavskou komisí byl zadržen. Na dotazy z Bratislavy, co s nimi je, se odpovídalo, že už odjeli. Co se s nimi skutečně stalo, není známo.

Následující den, 30. srpna, svolal ráno podplukovník Golian shromáždění důstojníků banskobystrické posádky. Oznámil všem přítomným zahájení boje proti Němcům. Zároveň sdělil, že slovenské povstalecké vojsko se od této chvíle nazývá 1. československá armáda na Slovensku a jejím velitelem je prezidentem republiky jmenovaný generál Rudolf Viest, který v nejbližší době přiletí na Slovensko. Zatím ho bude zastupovat on, podplukovník Golian, jako náčelník štábu armády. Poté představil styčné důstojníky pro kontakt s Londýnem a Moskvou, kapitána Krátkého a nadporučíka Pavloviče. Vyhlásil obnovení platnosti československých vojenských předpisů a vyzval důstojníky, aby složili přísahu Československé republice. Po skončení tohoto aktu posádková vojenská hudba poprvé po čtyřech letech zahrála československou hymnu Kde domov můj… nad Tatrou sa blýska hromy divo bijú…

Den předtím v noci zajel podplukovník Mirko Vesel pro Vavra Šrobára, který byl ubytován v Donovalech. Tlumočil mu prosbu velení, aby jako politik, který se těší plné důvěře prezidenta Beneše, poradil, jak dál postupovat. „Přišli za mnou do Donoval,“ dosvědčuje doktor Šrobár, „proto, aby získali informace, co dále, že jsou vojáci a k politické stránce věci že potřebují přesné rozkazy a směrnice pro nejbližší dny. Porada trvala do šesti hodin ráno.“

Doktor Šrobár sestavil také na jejich žádost výzvu k vojákům, obyvatelstvu a národním výborům, která měla být přečtena v rozhlase. Na její konečné podobě se podílel i Ursíny. Dozvídáme se to z jeho vzpomínek: „Prohlášení k vojsku, jakož i k civilnímu obyvatelstvu stylizoval již v noci doktor Šrobár… V noci ke mně zaskočil podplukovník M. Vesel… Pozměnil a doplnil jsem prohlášení k civilnímu obyvatelstvu a po této úpravě se podplukovník Vesel a inženýr J. Styk odebrali přečíst v rozhlase výzvu k vojsku a celému národu…“

Prohlášení, které vysílal 30. srpna po 11. hodině povstalecký rozhlas, hovořilo těmito slovy: „Zrádcovská vláda povolala německé vojsko, aby potrestala slovenský národ za to, že slovenští vojáci odmítají bojovat proti bratrskému ruskému národu… Tito zrádci by chtěli přinutit slovenského vojáka, aby bojoval proti našim a ruským parašutistům a partyzánům, kteří přišli na Slovensko, aby nám pomohli bránit naši vlast… V zastoupení velitele slovenského vojska, jako části československé branné moci, generála Viesta, vás vyzývám… postavte se na odpor německým okupačním jednotkám, bojujte tvrdě a neúprosně proti vetřelcům, zachovejte nejpřísnější kázeň a poslušnost těm velitelům, kteří vás povedou proti Němcům… Naše brzké vítězství je zajištěno! Je jen na vás, vojácích, aby Slovensko bylo zachráněno před pustošením a krutým utrpením.“

Hned poté byla přečtena ještě Šrobárem stylizovaná proklamace předsednictva Ústředního národního výboru, vyzývající všechny národní výbory, aby vší silou podporovaly vlasti věrné slovenské vojsko v boji proti nastupujícímu německému vojsku a proti jeho zrádným domácím pomahačům. „Vyzýváme všechny státní, obecní i soukromé úředníky, aby zůstali na svých místech, podporovali hrdinný boj našeho vojska a odmítali plnit takové rozkazy zrádcovských vládních činitelů, které by mohly podkopat jeho úspěšný boj.“

V hlavním městě Bratislavě se povstání nezdařilo. Husák tu jménem Slovenské národní rady předem dohodl převratové akce s podplukovníkem Kiššem-Kalinou. Toho však podplukovník Golian v kritických dnech nahradil ve funkci posádkového velitele majorem Murgašem, který se nestačil zorientovat v situaci natolik, aby podnikl nezbytná opatření. Golianův rozkaz k zahájení povstání se dostal do rukou důstojníka Aloise Králíka věrného Tisovi. Ten okamžitě zalarmoval Němce i tisovské fašisty. Převládly zmatky a nerozhodnost, posílené projevy Čatloše a Malára.

Gustáv Husák se ještě se dvěma členy SNR, Lettrichem a Joskem, v noci na 31. srpna urychleně vydal nákladním autem Cukrospolu do Banské Bystrice. Byl velmi rozezlen. V prohlášeních odvysílaných povstaleckým rozhlasem chyběla sebemenší zmínka o Slovenské národní radě. Povstání se vyhlašovalo jménem Beneše, londýnské vlády a generála Viesta. Šrobár se dere k moci. Tomu je třeba zabránit!

Šofér, který neznal cestu, úplně ztratil orientaci. Navíc auto každou chvíli selhávalo, takže pasažéři museli vystoupit a vozidlo roztlačovat, aby naskočil motor. Celou noc tak bloudili mezi Bratislavou a Trnavou.

„Konečně jsme se asi kolem páté dostali před nějakým městem na slušnější cestu,“ vzpomíná G. Husák. „V ulicích jsme rozeznali, že je to Trnava, ale vtom nás již namířené samopaly esesáků vyzývaly, abychom zastavili. Kontrola dokladů. Kupa vojenských map, Josko si nesl bateriové rádio, já měl pistoli nejnovější vojenské značky – víc než dost, aby vzniklo podezření. ‚Jdete k partyzánům?‘ ‚Ne, k rodinám.‘ ‚Musíme vás předvést k veliteli.‘ Všemožně jsme protestovali, ale nic nepomáhalo. Velitel kdesi spal, začne prý úřadovat až v šest. Stáli jsme s nešťastným autem na rohu křižovatky, kterou hlídali esesáci, a rychle jsme ničili doklady, kterých jsme měli plné kapsy a jež jsme chtěli přivézt do Banské Bystrice. Když se esesáci dívali jinam, pouštěli jsme útržky do kanálu. Co teď?“

Začali se s esesáky domlouvat, že by si zatím dali opravit auto v nedaleké autoopravně, jejíž vývěsní štít byl na dohled. Němci jim nakonec dovolili, ať si tam na dvůr dotlačí své porouchané auto. Nechali ho tam stát a zadem přes plot a postranními uličkami utekli k nádraží, které naštěstí nebylo hlídáno. Náhoda jim přála. Za hodinu jel rychlík Bratislava–Zvolen.

Dopoledne byli v Banské Bystrici. Husák okamžitě zařizoval zřízení stranických sekretariátů a plnou legalizaci činnosti komunistické strany. V hlavě mu ležela nutnost podniknout bezodkladně energická opatření k podřízení armády Slovenské národní radě. S Lettrichem, který s ním byl v této otázce zajedno, se odebral za Golianem na velitelství. Vrazil k němu do kanceláře a rozčileně se na něj obořil, že porušuje postup ujednaný se Slovenskou národní radou a že se dopustil podfuku s Veselem a Šrobárem. „S kým chcete jít?“ vykřikoval zlostně. „Se Slovenskou národní radou, nebo s různými individui na londýnských nitkách?“

„Golian opět kolísal,“ tvrdí Husák ve svých pamětech, „vymlouval se na různé rozkazy z Londýna, jimiž ho stále zaplavují, a na různé vlivy, jež do jeho ‚práce‘ denně zasahují. Londýn mu přikazuje vyžádat Viesta, přejmenovat armádu a do všeho mu mluví; je to známo celému okruhu důstojníků. Byl pozván na sjezd národních výborů. Vyložil jsem Golianovi, jak se na tento sjezd díváme: Komunistická strana Slovenska neuzná žádný orgán, který připravují Benešovi lidé. Nechce-li dodržovat dohody se Slovenskou národní radou, půjde KSS společně s partyzánským hnutím svou cestou a on potom uvidí, kde je skutečná síla.“

Podplukovník Golian se podrobil. Slíbil, že se Šrobárova sjezdu nezúčastní a nebude jeho akci nijak podporovat, uzná jen Slovenskou národní radu, podřídí se jí a bude vystupovat jako velitel jí pověřený, nebude se schovávat za Viesta, Vesela odsune stranou a Krátkému zabrání zasahovat do průběhu věcí. Golian se neodvážil jít proti komunistické straně a partyzánům. Stačilo, aby se podíval z okna a viděl plno ozbrojených civilistů a rudých praporů na budovách. Přijal tedy stanovisko komunistické strany a Slovenské národní rady. Aspoň se tak tvářil.

„Když jsme získali podporu vojenského velení,“ vzpomíná G. Husák, „podnikli jsme druhého dne, 1. září, kroky k úplné likvidaci Šrobárovy akce.“

Delegace SNR se setkala s V. Šrobárem a dohodla se s ním, že nebude usilovat o ustavení Zemského národního výboru a uzná Slovenskou národní radu jako vrcholný orgán odboje. Na oplátku byl Šrobár ještě se dvěma členy své skupiny, Pietorem a Paulinym, designován do SNR. Komunisté ani SNR si nemohli dovolit zcela rozbít vztahy s Benešem a jeho vládou představující mezinárodně uznávaný stát. Byli totiž odkázáni na pomoc ze zahraničí, kterou jim nemohl zprostředkovat nikdo jiný než tato uznávaná vláda. Nebylo jiné cesty než cesta kompromisu.

A tak se 1. září sešla v novém, rozšířeném složení. Měla 50 členů, z nichž polovinu tvořili komunisté, polovinu demokraté. Do vedení bylo o několik dní později zvoleno předsednictvo: Šmidke, Husák, Ertl za KSS a Šrobár, Lettrich a Ursíny za demokraty. Zároveň bylo předběžně ujednáno, že Slovenské národní radě budou střídavě předsedat Vavro Šrobár a Karol Šmidke.

*****

Koncem července se jednotky 1. čs. armádního sboru, který byl přidělen k 4. ukrajinskému frontu, daly do pohybu. Některé pěším pochodem, některé na korbách nákladních aut, tankisté zčásti na svých ocelových strojích, jichž bylo zatím jako šafránu (neboť se čekalo na dodávku nových tanků). Postupovalo se po silnicích a cestách rozrytých hlubokými i mělkými výmoly a trychtýři po výbuších, s pobořenými a improvizovaně opravenými mosty, v oblacích prachu i v dešti, padesátikilometrovými nočními přesuny. Na svých místech zatím zůstávala jen parabrigáda a letecký pluk, které dokončovaly výcvik a přípravy k bojovému zasazení. Všechny ostatní jednotky se den za dnem pomalu, po etapách, posunovaly blíž a blíž k frontě do prostoru Samboru, kde měly vyčkat dalších rozkazů. Nezávisle na Píkově žádosti o zasazení sboru do útoku směrem na Užhorod se obrátil, jak víme, se stejnou žádostí o nové přidělení sboru k 1. ukrajinskému frontu na jeho velitele maršála Koněva i velitel sboru generál Jan Kratochvíl. O žádosti zatím ještě nebylo rozhodnuto.

Tu a tam kolony za přesunu nebo při odpočinku narazily na oddíly banderovců, ukrajinských nacionalistů, které vedly záškodnický boj proti Rudé armádě. Někdy docházelo k ozbrojeným střetům, ale spíš omylem, neboť banderovci za své nepřátele pokládali jen Sověty. Vladimír Levora na takové setkání vzpomíná:

„Jel jsem s Volyňáky na pomezí, kde se to prý banderovci jen hemžilo, ale všechno probíhalo v pohodě, dokud jsme si na radu jednoho Volyňáka nezkrátili cestu lesem. Jsou tam prý banderovci, ale je to kratší.

Když však před námi zarachotily vpředu samopaly a bouchl granát, bylo třeba jednat. Seskákat z vozů, rozvinout se z obou stran pro případnou kruhovou obranu a zásadně nestřílet první. Sám jsem šel vpředu a vozy jely krokem s námi. Za zatáčkou bylo převrácené osobní auto a kolem hlouček postav se samopaly, puškami a ve všelijakých uniformách, včetně civilu.

Když nás banderovci spatřili, ustoupili do lesa za stromy, ale nijak se neschovávali. Zvedl jsem ruku, že se nás to netýká, a pokračoval jsem dál. Docela se usmívali a nechali nás v klidu projít kolem dvou mrtvol. Šoféra a ruského majora. Všechno viselo na vlásku, ale náš klid a nevšímavost nebo jejich jistota, že si nemůžeme nic dovolit, nebo že nechceme mít nic společného s jejich místní válkou, mě utvrdily v přesvědčení, že jsem rozhodl správně. Nasedli jsme a jeli jsme dál a teprve až pak jsme si vydýchli.“

Generál Píka již 27. srpna upozornil sovětský generální štáb, že podle jeho informací hrozí vpád tří německých divizí SS na Slovensko. Tato zpráva přicházela krajně nevhod, neboť vyčerpaná vojska 4. ukrajinského frontu v souvislosti se zrušením plánovaného útoku přes Karpaty dostala právě rozkaz přejít do obrany. Neměla přitom dostatečné materiální prostředky ani síly k útoku. Vojska sousedního levého křídla 1. ukrajinského frontu I. S. Koněva na tom ostatně nebyla o nic lépe. Se sovětskou vojenskou pomocí při vpádu německých vojsk na Slovensko se tedy pro nejbližší dobu nedalo počítat.

Bylo 30. srpna 1944.

Z velitelství 4. ukrajinského frontu telefonovali na generální štáb, že Martynovův partyzánský oddíl rádiem požádal o přijetí letadla s třemi slovenskými představiteli, kteří chtějí navázat kontakt s velením sovětských vojsk.

„Snad ne povstání?“ uklouzlo generálu Antonovovi. Nařídil žádosti vyhovět.

Další telefon. Československá vojenská mise hlásí, že povstání na Slovensku již začalo. V rukou povstalců jsou čtyři města, mezi nimi Ružomberok a letiště Sv. Peter a Tri Duby u Zvolena.

Povstalecké síly se zřejmě ocitly v těžkém postavení. Potřebovaly rychlou a účinnou pomoc. Sovětský generální štáb však postrádal údaje o tom, jaká konkrétní opatření na Slovensku podniklo německé velení, jak silná nepřátelská vojska vstoupila do země a kde probíhá bojová činnost.

V noci na 31. srpna generál Píka navštívil vládního zmocněnce generála Žukova a na podkladě zpráv a příkazů, které dostal z Londýna, mu podal podrobný výklad vojenské situace. Zároveň mu tlumočil žádost ministerstva národní obrany o vojenskou pomoc povstání a kooperaci sovětských vojsk se slovenskými divizemi, které se pokusí probojovat směrem k frontě. Požadavky ještě dodatečně předložil v písemné podobě.

V 6 hodin ráno hlásilo velitelství 4. ukrajinského frontu generálnímu štábu přistání tří letadel s vojáky slovenské armády. Zanedlouho přišlo hlášení také od velitele 1. ukrajinského frontu maršála I. S. Koněva, že v jeho prostoru přistála slovenská letadla, která odstartovala z vojenského letiště v Prešově. Důvod přeletu zatím nikdo neznal.

Záhy vyšlo najevo, že na sovětské území se skupinou letců přeletěl zástupce velitele východoslovenského sboru plukovník Talský, aby navázal kontakt se sovětským velením a dohodl součinnost s jednotkami sboru.

V 15 hodin odpoledne Píka společně s Fierlingerem navštívili náměstka komisaře zahraničí Vyšinského. Ujistili jej, že jde o celonárodní akci schválenou prezidentem a vládou, a znovu žádali o pomoc letectvem a zbraněmi, které by byly dodány na Slovensko, a mimoto o vysazení sovětských paradesantních jednotek. Zdůraznili, že je důležité, aby pomoc byla poskytnuta co nejrychleji.

„Zejména střední Slovensko,“ vysvětloval Vyšinskému Píka, „lze bránit i několik týdnů, ale je třeba, aby hlavní velení Rudé armády dalo dispozice slovenským divizím v prostoru Bardějova, zda mají zůstat na místě, nebo se pokusit o spojení s Rudou armádou. Nejlépe by bylo koordinovat jejich akce s novou sovětskou ofenzivou ve směru Karpat.“

„Mohu vám slíbit,“ ujišťoval Vyšinskij, který pozorně vyslechl informace obou představitelů, „že vaši žádost okamžitě přednesu své vládě. Chápu celou situaci, ale nikdo jiný než příslušné vojenské orgány nemůže s definitivní platností rozhodnout, co se dá podniknout. Hodně záleží na tom, jaké všeobecné směrnice má Rudá armáda a jak jsou také umístěny její zásobovací základny.“ Vyšinskij požádal Píku, aby nadále informoval generální štáb.

Zřetelná rozpačitost, s jakou se Vyšinskij vyjadřoval, prozrazovala, že Sověti si budou chtít nejprve vyjasnit politický i vojenský charakter povstání, aby uvážili, do jaké míry odpovídá jejich zájmu se v něm angažovat. Československé požadavky v každém případě vážně zkomplikovaly plánování nadcházejících operací sovětských vojsk.

Konečně dostal generální štáb určitější zprávy. Podle výpovědi slovenských důstojníků začala okupace Slovenska německými vojsky. Nepřítel pronikal do země čtyřmi divizemi, jednou z prostoru Košic na sever, dvěma z prostoru Krakova na jih a další se přesunovala z prostoru Brna na severovýchod. Vojáci slovenské armády a partyzáni kladli nepříteli rozhořčený odpor.

Týž den oznámila československá vojenská mise, že slovenské divize obsadily horské přechody přes hlavní karpatský hřeben a jsou připraveny útočit vstříc Rudé armádě. Informace byla mylná. Nicméně vrchní velitel J. V. Stalin nařídil generálnímu štábu:

„Připravte směrnici pro soudruha Koněva. Jeho front dosáhl velkých úspěchů u Sandoměře a upevnil své postavení. Má velké zkušenosti z útoku. Petrov musí prozatím počkat a řádně se se vším seznámit.“

Poté Stalin osobně hovořil telefonicky s maršálem Koněvem a požádal ho, aby mu co nejdříve sdělil, jak by jeho 1. ukrajinský front mohl Slovákům pomoci.

Maršál Koněv se zakrátko nato, 1. září 1944, setkal ve svém štábu se zástupcem velitele východoslovenského sboru plukovníkem V. Talským. Ten mu potvrdil, že přeletěl frontu, aby se sovětským velením projednal činnost slovenských divizí, připravených podle něho zaútočit vstříc Rudé armádě a zajistit karpatské průsmyky pro její rychlý postup na Slovensku. Na podkladě získaných informací maršál zaslal téhož dne hlavnímu stanu návrh na uskutečnění souběžné operace levým křídlem 1. ukrajinského frontu a pravým křídlem 4. ukrajinského frontu s cílem pomoci Slovenskému národnímu povstání. Operaci navrhl zahájit za sedm dní. Dříve nebylo možné soustředit potřebné síly.

Mezitím však generální štáb dostal z československé vojenské mise zprávu, která svědčila o závažné změně situace. Povstalci podle ní vedli těžké boje s útočícími německými vojsky a nepříteli se již podařilo dobýt Prešov, kde byl umístěn štáb slovenských vojsk, která se měla zúčastnit povstání.

Spojení s 2. slovenskou divizí bylo přerušeno a 1. divize dostala rozkaz probít se z Karpat na střední Slovensko, do centra povstání.

Plukovník Talský však neřekl, že před svým odletem nezajistil plnění úkolů podle plánů povstání. Ve sboru zavládla nerozhodnost a zmatek, jejichž důsledkem byl úspěch předem připravené německé operace Kartoffelernte – bleskového odzbrojení obou divizí. Znamenalo to, že průsmyky nebudou pro sovětská vojska otevřeny, přičemž povstalecké síly nebudou moci ze středního Slovenska účinně napadnout týl fašistické obrany v Karpatech.

Generál Píka, vážený a sovětskými nejvyššími vojenskými instancemi plně respektovaný náčelník čs. vojenské mise, která byla z iniciativy a na žádost sovětského velení zřízena utajeně již tři měsíce před vypuknutím sovětsko-německé války, v dubnu 1939, nyní s doslova sisyfovskou trpělivostí a houževnatostí znovu a znovu informoval sovětské vojenské představitele o situaci na Slovensku. Předkládal žádosti o pomoc a koordinaci povstalecké akce na Slovensku s postupem Rudé armády s návrhy účinných řešení problémů. Nikoho z jeho spolupracovníků, kteří byli od samého počátku existence mise svědky jeho neúnavného, poctivého úsilí o co nejpevnější a nejefektivnější československo-sovětské válečné spojenectví, ani jeho samého by ani v nejneuvěřitelnějším snu nenapadlo, co chystá osud tomuto zasloužilému vojáku a diplomatovi v nedaleké budoucnosti. V roce 1948 po únorovém komunistickém puči zvaném Vítězství pracujícího lidu bude spolu s 26 generály a 370 důstojníky, rotmistry a občanskými zaměstnanci armády odvolán z funkce s odůvodněním, že „svým záporným postojem k lidově demokratickému zřízení a zaujetím proti jeho zahraničně politické orientaci nevyhovuje požadavkům na něj kladeným“. Výslechem Píkova pobočníka majora Běliny z 28. února bude zahájena první dlouhá série 19 výslechů různých lidí, vojáků i civilistů, za účelem shromáždění fakt umožňujících jeho zatčení a odvlečení z nemocničního lůžka ve vojenské nemocnici. Reicinovi při výslechu 8. května vmete do tváře: „Nikdy jsem nebyl angloamerickým špionem, jakého se snažíte ze mě udělat, a vy to dobře víte, plukovníku. Zato u vás je jasné, že jste byl agentem Kominterny.“ Reicin zezelená a zrudne. Rovnou z konspirační vily ve Střešovicích, kde výslech probíhal, bude poté Píka odvezen do Kapucínské ulice, kde ho převezme k vyšetřování prokurátor JUDr. Karel Vaš, který Reicinovi položí snaživou otázku: „Tak mi řekni, Bedřichu, rovnou, kolik pro toho Píku potřebuješ. Patnáct roků, nebo rovnou provaz?“ A dodal, že od toho je právník, aby udělal paragraf, jaký je zapotřebí. Dosvědčí to později zapisovatelka Ludmila Řečicová-Uhlířová, která to slyšela na vlastní uši. Karel Vaš sám dozná: „Někdy koncem léta 1948 mi sdělil podplukovník Vaněk, že v příštích dnech bude prokuratuře dodán do vazby generál Píka, že jeho případ budu zpracovávat já… Reicin mi sdělil mimo jiné toto: „Strana mi svěřuje k zpracování případ Píkův. Nejen strana, ale hlavně sovětské orgány mají zájem, aby Píka byl za svou činnost odsouzen, aby se nemohl dostat v žádném případě na Západ.“ Totéž mu jako agentu sovětské tajné služby sdělí jeho i Reicinův rezident Chazanov, který bude řídit pod krycí funkcí velvyslaneckého rady sovětskou výzvědnou činnost v českých zemích. Doktor Vaš se bude snažit ze všech sil, aby splnil příkaz. Později přizná, že důkazy dvou hlavních bodů obžaloby, sabotáže výstavby čs. jednotek v SSSR a zpravodajské spolupráce s anglickou špionáží, byly tak slabé, že by při přísném právním hodnocení neobstály. Až jemu jako prokurátorovi se podařilo věci řádně uspořádat. Jeho řádné uspořádání bude spočívat v obstarávání falšovaných dokumentů a svědeckých výpovědí vynucovaných podle jeho požadavků různými hrozbami na zatčených důstojnících. Najde se přesto několik statečných mužů, kteří odmítnou vypovídat podle nátlaku a hrozeb. Na plukovníka Hájíčka, který navzdory pohrůžce, že na Pankráci zůstane doživotně, prohlásil, že se za žádnou cenu nedá přinutit k lživé výpovědi, vztekle štěkne: „Nevadí, my mu tu oprátku stejně upleteme i bez vaší pomoci!“

To se stane 28. ledna 1949. Neveřejné přelíčení v síni Státního soudu v Praze dospěje třetího dne k závěru. Předseda senátu Dr. Otakar Matoušek povstane a rozevře desky. V téměř prázdném sále nastane hrobové ticho. Obžalovaný v generálské uniformě stojí vzpřímeně mezi dvěma ozbrojenými strážci. Bledý, oči obkroužené modrými stíny, křečovitě semknuté rty. Jeho pohublé tváře jako by zkameněly. Jen občasný záškub lícních svalů prozradí potlačované vzrušení. Když si pro něj před deseti měsíci přišli, byl přesvědčen, že jde o nějaký omyl, který se rychle vysvětlí… „Jménem Československé lidově demokratické republiky…“ Za tím jako údery kladiva buší tvrdá slova předsedy soudu do jeho uší a mozku. To je konec, definitivní konec, říká si nyní v duchu, když předsedající začal vysvětlovat, co měl vlastně obžalovaný spáchat a za co se „… odsuzuje k trestu smrti provazem.“

NĚMCI POSTUPUJÍ

Odlet plukovníka Talského byl nečekaný. Právě tak jako okolnosti, které si ho vynutily. 29. srpna 1944 večer byl na velitelství východoslovenské armády v Prešově zachycen Golianův zakódovaný pokyn k povstání. Talský věděl, co má dělat, ale zásadní rozhodnutí příslušelo jeho nadřízenému, veliteli armády generálu Malárovi. Ten však váhal. Místo aby vydal příkaz k okamžitému zahájení vojenských akcí podle plánu povstání, stále vyčkával. Nazítří ráno odletěl, údajně na příkaz ministra národní obrany generála Čatloše, do Bratislavy. Patrně si chtěl ujasnit situaci, aby se mohl konečně rozhodnout, jak se má zachovat. Zvolil si, jak již víme, cestu zrady.

Plukovník Talský v jeho nepřítomnosti svolal 30. srpna v dopoledních hodinách poradu velitelů zasvěcených do plánů povstání. Patřil k nim náčelník štábu armády podplukovník Urban, velitel 1. divize plukovník Markus, náčelník štábu divize major Polk, velitel letectva armády major Trnka a velitel spojovacího praporu kapitán Škrovina. Nedostavil se plukovník Husár, velitel jednoho z pluků 2. divize, který měl v okamžiku povstání převzít velení divize…

Účastníci porady řízené plukovníkem Talským projednali dispozice, které Talský dostal tři dny předtím od Goliana v Banské Bystrici. Dohodli se na následujících opatřeních: 1. 31. srpna časně ráno odletí major Polk spolu s přednostou zpravodajského oddělení 1. divize nadporučíkem Kelemenem na sovětské území a požádá maršála Koněva o pomoc ruské armády útokem 2. září 1944 ráno. 2. Toho dne východoslovenská armáda zaútočí na Němce z týlu. 3. V noci z 1. na 2. září budou odzbrojeny všechny německé jednotky v prostoru divizí. 4. V případě, že Rusové neposkytnou požadovanou pomoc, nastoupí jednotky východoslovenské armády pochod na střední Slovensko.

Plukovník Markus na tomto shromáždění oznámil, že je dohodnuta součinnost se štábem partyzánské brigády Čapajev. Při útoku divizí budou partyzáni zajišťovat jejich týl blokováním komunikací ve směru sever–jih.

Velitelé v čele s plukovníkem Talským si zajisté byli vědomi, že jednají o své vůli, neboť generál Malár, který zatím počítal pouze s uvolněním průchodu Rudé armádě do maďarské nížiny v případě jejího útoku, si vyhradil osobně veškeré vojenské vyjednávání. Nicméně téhož dne odpoledne na poradě představitelů nekomunistického odboje na východním Slovensku, která se konala v budově prešovského biskupství, podplukovník Urban ujistil přítomné, že v noci z 1. na 2. září bude v Prešově proveden vojenský převrat a jednotky obou divizí se budou postupně z prostoru Giraltovců a Vyšné Radvaně stahovat k Prešovu.

Na velitelství v Prešově se ovšem s realizací vojenských opatření čekalo na návrat generála Malára, který – jak se předpokládalo – přiveze z Bratislavy nové zprávy a pokyny. Na blízkém vojenském letišti u Nižné Šebestové byla vztyčena československá vlajka a v řadách personálu převládla povstalecká nálada. Dva dny předtím pilot četař Žlnka při služebním letu na německé velitelství do Užhorodu přeletěl i s německým styčným důstojníkem přes frontu na sovětské území. Německý důstojník, který 30. srpna přiletěl tuto mimořádnou událost vyšetřit, byl zadržen s odůvodněním, že se tím zajišťuje jeho ochrana před partyzány. Nad letištěm začala odpoledne křižovat oblohu německá letadla. Kolem letiště zároveň projížděly německé hlídky. Na prešovské nádraží přijel německý vojenský transport, z něhož se začaly vykládat jednotky s obrněnými vozidly. Šířila se obava, že Němci se chystají v noci obsadit město i letiště. Plukovník Talský, který se odpoledne sešel s plukovníkem Husárem, aby ho informoval o dopolední poradě a vydal mu jako určenému veliteli 2. divize pokyny, byl náhle odvolán na letiště, kde propukala rostoucí nervozita. Jednání s Husárem odložil na pozdější dobu.

Po příjezdu na letiště se dlouze radil s majorem Trnkou, jaká opatření je třeba preventivně podniknout. Zvažovali možnost přeletu všech letounů na letiště Tri Duby. Nakonec se přiklonil k Trnkovu záměru odletět s celou jednotkou na sovětské území, odkud budou moci podporovat povstalecké jednotky. Uznal, že je to nejlepší způsob, jak Němcům znemožnit, aby se náhlým přepadem letiště nezmocnili letadel. Za dané situace ovšem nahlédl, že bude nezbytné, aby místo majora Polka jako nejkompetentnější vyjednávač s Trnkovou jednotkou odletěl on sám a ujal se jednání s maršálem Koněvem o okamžité pomoci Rudé armády. Své rozhodnutí ihned oznámil majoru Polkovi. Ten mezitím prostřednictvím vysílačky partyzánského oddílu Martynova zajistil vyrozumění sovětských orgánů a jejich souhlas s přeletem a určením místa přistání.

Na večer major Trnka svolal na letišti poradu velitelského sboru. Chtěl velitele i ostatní důstojníky seznámit s plánovanou akcí. V 19:00, ještě dříve, než se velitelé shromáždili, zazněl z rozhlasových přijímačů nemobilizující projev generála Malára. Jeho slova vyvolala těžké rozpaky. Přechod k povstání byl vážně ochromen. Až do poledních hodin následujícího dne panovala nejistota, názorové rozepře a bezradnost.

Plukovník Talský, který v nastalé situaci spatřoval východisko v co nejrychlejším zásahu Rudé armády, nasedl kolem druhé hodiny do letadla majora Trnky, které spolu s dalšími dvěma stroji odstartovalo směrem na Lvov. Ostatní se chystali je následovat. Po přistání na lvovském letišti Talský sovětským orgánům oznámil brzký přílet dalších 35 letounů. Velitel Lvova generál Smirnov se poté postaral, aby plukovník Talský byl příští den dopraven k jednání s maršálem Koněvem. Prožíval asi chvíle nesnesitelného napětí, neboť viděl, že záležitosti se ani při nejlepší vůli nedají do pohybu tak rychle, jak očekával a jak by bylo zapotřebí.

V Prešově odlet Talského vyvolal ohromení a zmatek. Podplukovník Urban hlásil Golianovi, že Talský odletěl, a tím dezertoval z armády. Golian podle Husákova svědectví zuřil, proklínal Talského a hrozil, že ho dá zastřelit, jen co se dostane do rukou povstalců. Veliteli 1. divize plukovníku Markusovi odeslal radiogram: „Už tretí deň bojujeme s Nemcami a vy doposiaľ zotrvávate v nečinnosti. Tým je náš pôvodný plán zmarený. Divízia pod velením plukovníka pechoty Markusa a plukovníka pechoty Husára sa zmocní Prešova a čo najrýchlejšie sa prebijú na stredné Slovensko, a to: 1. divízia do údolia Váhu, 2. divízia do údolia Hronu. Za prevedenie sú zodpovědní menovaní velitelia divízií.“ Rozkaz byl podepsán jménem generála Viesta, aby měl větší váhu. Později byl rozšiřován jako leták shazovaný z letadla nad územím obou divizí. Pozdě.

Podplukovník Urban se právě radil s plukovníkem Markusem, co počít, když do místnosti vstoupil plukovník Husár a sdělil jim stroze, zřejmě pod dojmem včerejší Malárovy výzvy: „Ja sa odmietam pripojiť k povstaniu. Celá vec je veľmi nebezpečná a my sme príliš slabí!“

Plukovník Markus se Husárovým zběhnutím nedal deprimovat. Rozjel se autem do Vyšného Svidníku na velitelství 2. divize, aby zabránil rozpadu velení. Tragédii se však již nedalo zabránit.

31. srpna byl velitelství východoslovenské armády v Prešově doručen radiogram jejího velitele generála Malára z Bratislavy. Oznamoval, že přiletí téhož dne a že opatření německé armády prováděná na středním Slovensku se netýkají východoslovenských divizí. Malár tímto sdělením – stejně jako svým projevem – dezorientoval velitelský sbor armády. Důstojníci čekali na jeho příchod. Němci však již v té době spěšně přisunovali tankové jednotky z Maďarska a Polska a kolem 13. hodiny vtrhli směrem od Košic do Prešova, bez odporu obsadili velitelství armády, všechny důležité objekty a komunikace a obklíčili ubikace a prostory rozmístění jednotek.

Generál Malár, který si před odletem z Bratislavy dal od prezidenta rozmluvit původní úmysl zastavit se v Banské Bystrici, přiletěl do Prešova, kde ho Němci – bez ohledu na jeho zásluhy o narušení průběhu povstání – na letišti zatkli a odvezli do Německa, tam ho uvěznili a nakonec zřejmě popravili.

Obklíčené slovenské divize začali Němci odzbrojovat. Velitel 1. divize plukovník Markus vydal rozkaz, aby se vojáci bránili, nebo aby se probojovali k povstaleckým silám. Podplukovník Vogl a někteří další důstojníci se pokoušeli organizovat ozbrojený odpor. Protičeskoslovensky smýšlející velitel 2. divize plukovník Tatarko nařídil odevzdat Němcům zbraně. Zhruba polovina vojáků byla odzbrojena a odvedena do německého zajetí. Část vojáků se probila na povstalecké území nebo utvořila samostatné partyzánské oddíly (skupina podplukovníka Vogla, majora Bileje aj.), popřípadě se připojila k partyzánským oddílům Čapajev, k oddílu Šukajeva, Stěpanova a dalších.

Talský se 15. září vrátí na východní Slovensko, kde seskočí padákem a připojí se k jedné vojensko-partyzánské skupině.

3. února 1945 bude plukovníku V. Talskému, po zranění velitele 3. čs. brigády generála K. Klapálka, dočasně svěřeno její velení. 14. února, po nezdařeném útoku u Liptovského Mikuláše, se však Slovenská národní rada obrátí na velení 1. čs. armádního sboru se žádostí, aby byl Talský zbaven funkce, dokud nebude přešetřena jeho vina na nesplněném úkolu dvou východoslovenských divizí, které měly obsadit a zajistit pohraniční průsmyky pro vstup Rudé armády na Slovensko. Velitel sboru generál Svoboda jej proto dá k dispozici Slovenské národní radě a do čela brigády postaví majora J. Selnera.

Vyšetřování se povleče celé měsíce až do poválečných časů. V březnu 1947 bude Talský v Bratislavě postaven před Národní soud a odsouzen za nesplnění úkolu a nedovolené opuštění bojového stanoviště na 15 let do vězení. Míra jeho viny na selhání východoslovenských divizí je sporná. Nedá se popřít jeho zásluha na urychlení příprav k spuštění karpatsko-dukelské operace.

Armádní skupina Heinrici svůj zákrok proti slovenským divizím připravovala již 27. srpna 1944. Byly určeny a vyčleněny jednotky, které měly odzbrojovací akci provést. Štáb skupiny armády Nordukraine současně vyčlenil zesílený úderný pluk 1. tankové armády s úkolem překročit v noci z 30. na 31. srpna slovenskou hranici, proniknout přes Kežmarok do oblasti Popradu a zabezpečit „západní hranici operačního prostoru proti bandám, které sem pronikají ze západu“.

Určené jednotky ze skupiny Heinrici dostaly přiděleny prostory, kde měly odzbrojit a soustředit konkrétní jednotky slovenské armády. Plán byl ještě pod heslem Premie rozšířen o internaci odzbrojených jednotek. K akci německé velení přikročilo 31. srpna, kdy štáb skupiny armád Nordukraine vydal skupině Heinrici rozkaz: „Okamžitě proveďte akci Kartoffelernte spolu s operací Premie.“ Vyčleněné síly XXV. tankového sboru, skupina generála von Rintelena a skupina týlového armádního prostoru 531, začaly obkličovat slovenské divize ze severu a z jihu. Odzbrojování probíhalo rychle. Část slovenských jednotek se však, jak víme, postavila na odpor a probila se na střední Slovensko, část unikla i se zbraněmi k partyzánským oddílům operujícím na východním Slovensku. Většina jednotek východoslovenského sboru však byla přinucena odevzdat zbraně a ocitla se v zajetí. Pro povstání to byla těžká rána v samém začátku, neboť šlo o nejlépe vyzbrojené a početně nejsilnější jednotky slovenské armády, předurčené k obsazení hraničních průsmyků a navázání přímého dotyku s Rudou armádou.

Nepříznivě se vyvíjela i situace na západním Slovensku, kde rovněž došlo k oslabení ozbrojených sil použitelných k povstání.

Do boje proti německým okupantům se zapojily pouze posádky v Trnavě, Piešťanech (kromě leteckého parku) a v Topoľčanech. Na povstalecké území přešlo asi 2 000 mužů s plnou výzbrojí a s vozidly. V řadě dalších posádek selhalo velení. K povstání se nepřipojila Bratislava, Sereď, Hlohovec, Nové Město nad Váhom, Trenčín, Nemšová. Na povstalecké území se z těchto posádek podařilo přejít pouze malým skupinkám v celkovém počtu necelého tisíce mužů.

V noci z 1. na 2. září 1944 německý pluk Schill odzbrojil bez boje bratislavskou posádku. Vzápětí obsadil Trnavu, jejíž posádka se přesunula na povstalecké území, a Nitru, kde velitel posádky major J. Šmigovský zachoval věrnost vládě a prezidentu Tisovi. Pluku Schill se tak bez boje otevřela cesta na Topoľčany a Zlaté Moravce. Celé západní Slovensko zůstalo vinou selhání posádek pod kontrolou vlády. Povstalecké území bylo tak ochuzeno o velký počet bojovníků a bohaté zásoby vojenského materiálu i ekonomické zdroje nenahraditelného významu.

V okamžiku vzplanutí bojů mělo povstalecké velení k dispozici jen asi 16 praporů a 8 samostatných rot pěchoty, 200 děl a minometů, 24 lehkých tanků, 2 samohybná děla a 13 letadel různých, převážně zastaralých typů. Celková síla povstaleckých vojsk zpočátku nepřesahovala 18 000 mužů. K nim bylo možno připočítat nevelké osazenstvo četnických stanic, které se i s hlavním velitelstvím četnictva v Turčianských Teplicích přidalo k povstání, a přibližně 7 000 partyzánů, organizovaných v oddílech a brigádách.

Organizační strukturu 1. československé armády na Slovensku začalo povstalecké velení vytvářet 31. srpna 1944 Golianovým nařízením, které stanovilo zřízení velitelství čs. armády v Banské Bystrici a velitelství 1. obranné oblasti v čele s plukovníkem Kunou rovněž v Banské Bystrici a velitelství 2. obranné oblasti v Liptovském Mikuláši v čele s plukovníkem L. Bodickým. Každá z oblastí měla tři pěší a jeden dělostřelecký pluk a další speciální jednotky. Vojskům 1. oblasti se ukládalo ubránit údolí horní Nitry a Turce a zabránit nepříteli v proniknutí do strategického trojúhelníku, jak se nazývalo centrum povstání, ze západu a jihozápadu, zatímco pluky 2. oblasti měly udržet Oravu, horní a dolní Liptov a část Spiše.

První boje propukly ještě předtím, 29. srpna 1944 v dopoledních hodinách v prostoru Žiliny. Předem určený velitel žilinské posádky major Dobrovodský už v dopoledních hodinách začal mobilizovat záložníky a zorganizoval tři prapory a učinil opatření k obraně žilinské kotliny směrem k jihozápadu, severu a v údolí říčky Rajčianky. K městu postupovaly od západu dvě německé bojové formace. Skupina plukovníka von Ohlena od Povážské Bystrice a plukovníka Juncka od Čadce. Velitel praporu určeného k obraně Žiliny major Repašský ustoupil před nepřátelskou skupinou z města a zaujal obranu v Strečnianské soutěsce, společně s partyzány 1. partyzánské brigády M. R. Štefánika, které velel kapitán sovětské armády P. A. Veličko. Její součástí byl i oddíl Francouzů kapitána G. de Lanouriena.

Bojová skupina plukovníka von Ohlena zahájila útok 31. srpna ráno, ale obránci její nápor odrazili. Těžké boje o Strečnianskou soutěsku trvaly až do 4. září, kdy se útočníkům podařilo vyčerpané vojáky a partyzány přinutit k ústupu až na čáru Sučany–Košuty–Záturčie. Němci se sice zmocnili Vrútek, ale houževnatý odpor vojáků a partyzánů jim znemožnil obsadit Martin. Povstalecké velení přisunulo urychleně do Turce jako posilu partyzánské oddíly brigády J. V. Stalina a brigády Jánošík a 6. září podniklo mohutný protiútok k opětnému dobytí Vrútek. Urputně se bojovalo až do 9. září. Povstalcům se podařilo prolomit nepřátelské linie a zmařit tak chystaný útok na Kraľovany a Ružomberok. Konečného cíle útoku, jímž bylo osvobození Vrútek, se však dosáhnout nepodařilo. Vojáci a partyzáni byli donuceni ustoupit zpět do východiště útoku.

Ve východní části výběžku povstaleckého území se vytvořila složitá situace tím, že kežmarská posádka se nepřidala k povstání. Vyčleněné jednotky z Levoče a Popradu v síle zhruba 1 000 mužů pod velením podplukovníka Noščáka zaútočily 31. srpna na Kežmarok. Rozpoutal se zuřivý boj o město, do něhož rozhodujícím způsobem zasáhl německý úderný pluk 1. tankové armády, který právě dorazil z Polska. Po vynuceném ústupu povstalců obsadil Kežmarok a ještě týž den ovládl Poprad a Levoču. Slovenské jednotky z obou posádek unikly zajetí ústupem jednak na Telgárt, jednak na Svit a Batizovce. U Kvetnice se ustupující slovenští vojáci spojili se strážním oddílem augmentačního skladu a partyzánským oddílem Sláva z 2. čs. partyzánské brigády Za svobodu Slovanů a pod velením podplukovníka Jána Václava zaujali obranné postavení.

Štáb německé skupiny armád vzal na vědomí, že postup bojových skupin nasazených na středním Slovensku od západu je zatím, vzhledem k tvrdošíjnému odporu povstalců, kteří nadále drží prostor kolem Ružomberku, neúnosně pomalý. K zdolání tohoto odporu nasadil 18. divizi panzergrenadýrů SS, posílenou dělostřeleckým oddílem SS. Jejím úkolem bylo zaútočit z Popradu na Ružomberok, prolomit povstaleckou obranu, obsadit Ružomberok a spojit se s bojovou skupinou Ohlen, která útočila ze západu.

2. září 1944 nepřátelské jednotky za mohutné palebné podpory minometů a obrněných vozidel vyrazily do útoku na Kvetnici. Jejich první útok byl odražen. V noci však byli vojáci a partyzáni přesilou nacistů zatlačeni až na svahy severně a jižně od Telgártu. V dobyté Kvetnici nepřítel ukořistil muniční a zbrojní sklad, v němž bylo uloženo na 40 000 nábojů do pušek a kulometů, přes 1 000 000 ručních granátů, 181 těžkých a 632 lehkých kulometů, 373 pušek a 5 766 pistolí. Bylo hrubou chybou povstaleckého velení, že se nepostaralo o včasnou evakuaci tohoto skladu.

2. září rovněž padl Telgárt a jeho obránci ustoupili k Šumiaci a Červené Skale, kde se v následujících dvou dnech soustředily čtyři oddíly partyzánské brigády Jánošík, partyzánský oddíl Sláva z brigády Za svobodu Slovanů, které velel L. Kalina, a prapor nadporučíka M. Lukáče, který podchytil neorganizovaně ustupující jednotky a zachránil je před zničením.

Podplukovník Golian si uvědomoval, jak je důležité zastavit postup nepřítele. Podnikl proto energická opatření k reorganizaci obrany v úseku pramenů Hronu. Velení tu svěřil kapitánu Jánu Staňkovi. Tento vojensky zdatný a odvážný důstojník utvořil z vojáků, které měl k dispozici, dva prapory a za podpory dělostřeleckého oddílu 5. září podnikl nenadálý útok, do něhož zasadil i rotu lehkých tanků a baterii protitankových kanonů. Překvapený nepřítel bral nohy na ramena. Povstalci dobyli Telgárt i okolní dominující výšiny. Během následujících dvou dnů se Němci sice několikrát pokoušeli obnovit své postavení, ale bez úspěchu. Fronta se na tomto úseku Staňkovou zásluhou spolehlivě ustálila. Povstalci tu vybojovali nesmírně cenné vítězství.

Hůře se pro povstalecké síly vyvíjela situace v 2. obranné oblasti. Německá bojová skupina Schäffer 3. září zahájila postup z Popradu na Liptov s úkolem ovládnout Ružomberok a zjednat dotyk s bojovou skupinou Ohlen. Tentýž den Němci vtáhli do Štrby a Važce. Povstalecké jednotky ústupovými boji zpomalovaly postup nepřítele, ale nedařilo se jim ho zcela zastavit. Bojová skupina Schäffer zdolala obranná postavení u Červeného Kúta a Liptovského Hrádku a jako ničivá povodeň se nezadržitelně valila na Liptovský Sv. Mikuláš. Následující den povstalecké jednotky i s velitelstvím 2. obranné oblasti město vyklidily a Němci je bez boje obsadili. O dva dny později podnikli za dělostřelecké podpory útok na Ružomberok. Major Miloš Vesel, velitel posádky, kterou tvořil náhradní oddíl 2. dělostřeleckého pluku s více než 800 vojáky a šesti bateriemi různé ráže, po krátkém boji s nepřátelskou přesilou, vydal rozkaz k ústupu na čáru Ostrô, zastávka Biely Potok, Vlkolinec, kde se jeho vojáci spojili s jednotkami, které ustoupily z Liptovského Sv. Mikuláše a Liptovského Sv. Petra.

Jednotky podléhající velitelství 2. obranné oblasti se podle směrnice velitelství armády měly ve dnech 5. až 7. září postupně stahovat do oblasti Nízkých Tater. Pádem Ružomberka došlo však k odříznutí 6. pluku, který tvořil posádku Dolního Kubína a měl 5. září ustoupit přes Ružomberok. Pokusil se probít, ale když Němci pronikli do Kraľovan, dostal se do beznadějné situace. Bojová skupina Schäffer obsazením Liptovského Sv. Mikuláše a dobytím Ružomberku ovládla s udivující snadností celý Liptov a otevřela si možnost rozvinout svůj úspěch postupem hned pěti směry: na Královu Lehotu, Čertovici a Brezno, na Lubochňu, údolím Váhu na Kraľovany a Vrútky, severním směrem na Dolný Kubín a na jih proti proudu říčky Revúce a dál na Banskou Bystrici. K náležitému využití všech možností však neměla dost sil. Generál zbraní SS G. Berger, pověřený řízením operace k obsazení Slovenska, pokládal za nejdůležitější směr Ružomberok–Donovaly a Ružomberok – Dolný Kubín. V hlášení z 8. září žádal posílení severní skupiny přisunutím dvou praporů s dělostřelectvem, popřípadě jejich vyčleněním ze skupiny SS Schill operující na méně důležitém jižním směru.

Ani Ján Golian, kterého Slovenská národní rada 5. září jmenovala generálem, což později potvrdil i prezident Beneš jako vrchní velitel československé armády, nezahálel. Nepříliš schopného velitele 2. obranné oblasti L. Bodického nahradil podplukovníkem J. Černekem, který ihned počal rázně organizovat pevnou obranu, opřenou o dominantní výšiny s těžištěm na kótě Ostrô. Postavil tak bojové skupině Schäffer do cesty hráz, kterou i přes úpornou snahu nebylo v jejích silách překonat.

Bojová skupina Schill na protilehlém operačním směru od prvních dnů povstání nenarazila za svého postupu na Nitru na vážnější odpor. Teprve na horní Nitře se jí odhodlaně postavili do cesty partyzáni z oddílu Vtáčnik vedení A. Grznárem a J. Trojanem a vojáci strážních jednotek a dělostřeleckých oddílů z Topoľčian v čele s kapitánem A. Weinholdem.

Dopoledne 3. září se jižně od Topoľčian bojovníci partyzánských oddílů utkali v několikahodinovém rozhořčeném boji s 1. praporem skupiny Schill. Nepřítel jim způsobil velké ztráty a donutil je ustoupit k Topoľčianům. Krátce po poledni Němci zlomili houževnatý odpor povstalců, vnikli do Topoľčian a po krátkém pouličním boji město dobyli. Následující den, 4. září, pokračovali v útoku na Baťovany ze dvou směrů, jednak přes Rajčany, Žabokreky, Malé a Veľké Bielice, a jednak přes Bokšany, Krásno a Brodzany. Na obou směrech postupu však museli urputně bojovat s partyzány a vojáky. Po dvoudenním boji sice dobyli Bielice, ale jejich další postup byl zastaven. Zvlášť těžké boje se rozpoutaly na druhém směru u Brodzan, kde sice Němci nakonec pronikli na výšinu Stopa, vpravo od silnice do Baťovan, ale tvrdošíjné protizteče povstalců se staly pro ně nezdolnou překážkou plánovaných operací. Byli donuceni přisunout další prapor skupiny Schill. Teprve 6. září obsadili Baťovany a 9. září po překvapivém útoku s nasazením všech sil, při jehož odrážení povstalci utrpěli těžké ztráty na mrtvých, raněných a zajatých bojovnících, Němci dobyli Osľany. Do zajetí tady padl i velitel úseku kapitán Weinhold. Velení převzal kapitán G. Neštiak. Sám generál Berger ve svém hlášení uznale konstatoval houževnatý odpor povstalců.

Skupině Schill se nyní otvírala cesta severním směrem na Prievidzu a Turiec a východním přes Veľké Pole a Žarnovici do Pohroní. Povstalci zároveň ztratili množství zbraní a válečného materiálu.

Po ústupu z Vrútek 4. září povstalecké jednotky zaujaly obranu proti součástem německé divize Tatra, která usilovala o proniknutí do Turce a Liptova od západu. Obě bojující strany přisunovaly čerstvé síly. Na 7. září společný štáb partyzánských brigád a vojenských jednotek připravil protiútok, jehož cílem bylo hlavním úderem na levém břehu Váhu s pomocným úderem z prostoru Kľačan na pravém břehu dosáhnout severozápadního okraje Vrútek, obklíčit nepřítele, přerušit jeho přísunovou komunikaci přes Strečnianskou soutěsku a zlikvidovat ho. Počítalo se i s účastí partyzánů V. Žingora v útoku z Rájecké doliny na Vrútky a Dubnou Skalu proti hlavní přísunové cestě nepřítele.

7. září v 5 hodin ráno po krátké dělostřelecké přípravě vyrazily povstalecké rojnice s podporou tanků do útoku. Na hlavním směru se jim podařilo proniknout ke křižovatce silnic před Vrútkami a Javorovou dolinou, ale soustředěná palba nepřátelské pěchoty, dělostřelectva a tanků jim znemožnila prolomit obrannou linii nepřítele. Pomocný úder partyzánského praporu A. Kaličenka z Kľačan skončil nezdarem. Němci nejenže partyzány odrazili, ale sami se vzápětí protiútokem zmocnili Kľačan. Opakovanými protiútoky se snažili zlikvidovat i částečný úspěch povstalců na hlavním směru. Nejprve zatlačili partyzánské i vojenské jednotky o něco zpět, ale pěší prapor na levém křídle je spolu s partyzány brigády Jánošík hned následující den protiztečí zahnal až k Vrútkám.

9. září povstalci podnikli nový, silnější útok na Priekopu a Vrútky s bočním útokem zprava od Košút a Kľačan a klamným útokem zleva, severozápadně od Záturčia. Útok probíhal za podpory dvou tanků a dělostřelectva. Po několika hodinách útočící vojenské a partyzánské jednotky postoupily vpřed, ale Němci je zastavili soustředěnou palbou minometů a tanků s následující protiřečí pěchoty. Rota poručíka L. Šolce, která pronikla až na jižní okraj Vrútek, se dostala do izolace a v odpoledních hodinách byla obklíčena. V urputném boji padl poručík Šolc, velitelé čet Ruman a Mravec a mnoho dalších vojáků a partyzánů. Z obklíčení se z osmdesáti příslušníků roty probilo pouze třináct. Ostatní padli nebo byli zajati.

Dík úporné aktivní obraně povstalců se fronta u Martina stabilizovala, což bylo úspěchem povstaleckých bojovníků.

Sledujeme-li údaje o hrdinství některých účastníků uvedených bojů a uvědomíme-li si jejich pozdější poválečné osudy, zmocňuje se nás pocit odporu a hanby.

Hrdinného partyzánského velitele Viliama Žingora čeká v roce 1950 zatčení. V době jeho brutálního vyšetřování a veřejného hanobení bývalí partyzánští velitelé přičinlivě zašlou 20. října 1950 Státnímu soudu v Bratislavě toto stanovisko: „S rozhorčením konštatujeme – jako o tom Žingor sám priznáva – že už za čias bojov proti fašistickému votrelcovi nešlo mu o skutočnú slobodu ľudu, že ukázal sa nehodným nosiť hrdé meno partizánskeho veliteľa…“ Státní soud 21. října 1950 odsoudí Viliama Žingora k trestu smrti. Inscenovanému procesu se dostane nechutné publicity, dokonce bude vydána publikace „Proces proti velezradnym fabrikantom, veľkostatkárom a zapredancom“.

Před soudem se po letech vyšetřování, v srpnu 1953, ocitne i velitel partyzánské brigády Josef Trojan. Desítky zmanipulovaných svědků jej budou usvědčovat jako velezrádce a špiona. Dokonce i profesor Josef Hagara, bývalý partyzánský velitel na horní Nitře, se sníží k výpovědi, že na Trojana už za povstání pohlížel jako na agenta západních imperialistů. Podle jiných lživých svědeckých výpovědí bude Trojan dokonce označen za agenta gestapa. V žalobě, kterou přednese prokurátor, bude uvedeno: „Když Trojan poznal, že porážka fašistického Německa ve druhé světové válce je neodvratná a že i osud tzv. Slovenského státu je naprosto zpečetěn, vetřel se za Slovenského národního povstání mezi partyzány.“ Falešní svědkové budou horlivě potvrzovat, že „zatímco jiní v SNP nasazovali životy v boji proti fašismu, Trojan jako zrádce opouštěl bojové pozice a sledoval jen své osobní kariéristické cíle“. Obviní ho ze všech možných zločinů včetně poválečného titoismu, přestože je Čech, přišijí mu i slovenský buržoazní nacionalismus. Jako hlavní zločin mu přiřknou iniciování vražd spáchaných v dubnu 1945 při přechodu fronty příslušníky jeho partyzánské brigády, kteří byli členy národní milice v Baťovanech. Nepomohou mu ani jeho dobré vztahy s Klementem Gottwaldem, Ludvíkem Svobodou, Viliamem Širokým a dalšími politickými prominenty. Široký již z tribuny IX. sjezdu KSS v roce 1952 Trojana ostouzel slovy: „No nesvedčí ďalej o ostražitosti a bdelosti našej kádrovej politiky, keď na čele jedného veľkého závodu roky baštoval udavač ÚŠB a gestapa a zarytý nepriateľ socializmu, záškodník, agent titovskej špionážnej služby.“ Trojan bude odsouzen k trestu smrti a 29. prosince 1953 popraven.

Zatčen bude po válce i bývalý velitel partyzánské brigády Jánošík Ernest Bielik, kterého pak Krajský soud v Bratislavě 22. prosince 1958 odsoudí na 10 let vězení za trestný čin vojenské zrady s odůvodněním, že jako důstojník slovenské armády na sovětském území, když popravčí četa zastřelila pět sovětských zajatců, dal dvěma z nich ránu z milosti, protože ještě projevovali známky života.

Trpká odměna čeká nejenom partyzány, ale i povstalecké důstojníky. Plukovník Vogel-Sokolovský jako velitel dělostřeleckého pluku 2. divize Malárovy armády se nedal odzbrojit a zajmout, unikl se svými vojáky k partyzánům a stal se velitelem oddílu Kriváň. Najde se však svědek, který po jeho zatčení bude při přelíčení v prosinci 1955 tvrdit jako znalec, že „počínanie Vogla-Sokolovského vo funkcii veliteľa jednotky Kriváň možno považovať za sabotáž SNP a za zradu na revolúcii slovenského národa“. Krajský soud v Bratislavě jej 30. listopadu 1956 odsoudí na 8 let vězení, zatímco Nejvyšší soud rozsudkem z 18. prosince 1957 zvýší trest na 12 let. Propuštěn bude v lednu 1964 po odpykání 8 let a 4 měsíců. Sám obžalovaný při procesu prohlásí: „Taktiež sa necítim vinným z obžaloby ohľadne Slovenského národného povstania, nakoľko toto je lož.“

POMOC PRO POVSTALCE

Zatímco na Slovensku povstalecká vojska sváděla těžké obranné boje s pronikajícími německými jednotkami, přikročilo sovětské velení k přípravě útočné operace na pomoc slovenskému povstání. 2. září 1944 ráno odeslal hlavní stan velitelům 1. a 4. ukrajinského frontu směrnici, která jim ukládala připravit a nejpozději do 8. září zahájit útok na styku jejich frontů s cílem: údery z prostoru Krosno–Sanok směrem na Prešov dosáhnout československých hranic a spojit se s povstalci. K provedení operace se povolovalo zapojit československý sbor a využít vojska Slováků nacházející se severovýchodně od Prešova. Své představy o operaci měl velitel 1. ukrajinského frontu i s určením lhůt předložit již následující den.

Možná byla chyba, že Moskalenkova 38. armáda včetně čs. sboru nebyla pro chystanou operaci podřízena 4. ukrajinskému frontu. Generálplukovníku Petrovovi by tak podléhala všechna vojska operující v Karpatech a koordinace jejich bojové činnosti by byla pružnější a snazší. Hlavní stan na to bohužel přišel až později.

Plán operace, na jehož vypracování by bylo za normálních okolností zapotřebí několika týdnů, byl dokončen za jediný den. K jejímu provedení byla vyčleněna z 1. ukrajinského frontu 38. armáda generála K. S. Moskalenka, k níž byl přidělen i 1. čs. armádní sbor, dále 1. gardový jezdecký sbor a 25. tankový sbor, ze 4. ukrajinského frontu 1. gardová armáda A. A. Grečka a řada posilových jednotek. Útokem ze Satu Mare v Rumunsku měla úspěchu operace napomoci i vojska 2. ukrajinského frontu úderem na Kluž. Spoléhalo se na překvapivost a prudkost úderu.

Přibližně v té době čs. vojenská mise v SSSR předložila vrchnímu velení sovětské armády žádost o dodávky zbraní pro slovenské povstalce: 1 000 samopalů, 300 protitankových pušek, 30 protiletadlových kulometů, 300 lehkých a 100 těžkých kulometů. Schvalující sovětský představitel připsal do textu žádosti nové, zvýšené počty: 2 000, 500, 100, 500 a 200. Zajištěny byly i dodávky munice a dalšího vojenského materiálu.

Souběžně probíhaly horečné přípravy ke karpatsko-dukelské operaci jako hlavní formě pomoci. Během čtyř dnů bylo nutno přemístit velké kontingenty vojsk, často na vzdálenost stovek kilometrů, přisunout těžké zbraně, munici (které se pak v bojích spotřebovalo za jediný den 30 vagonů), proviant a technický materiál ze základen vzdálených až 100 kilometrů. Operaci se stavěly do cesty vážné překážky. Charakter terénu umožňoval nepříteli obranu poměrně slabšími silami. Manévr, který je základem úspěchu operace, byl ztížen nedostatkem komunikací. Časová tíseň neumožňovala speciální přípravu vojsk. Tato vojska navíc postrádala horskou výzbroj a výstroj a nebyla vycvičena pro boj v horách, nemluvě již o jejich vyčerpanosti z předchozích bojů. Nebyl ani čas na důkladnější průzkum nepřítele.

Navzdory všem nesnázím rozkazy k přípravě operace musely být splněny včas. Začátek operace byl pevně stanoven: 8. září.

Dva dny po vzplanutí bojů na Slovensku ministr Hubert Ripka podal v Londýně vyslanci Nicholsovi podrobnou zprávu o situaci, v níž zdůraznil, že československý prezident a vojenská správa byli již od loňského podzimu ve stálém styku s politickými i vojenskými činiteli na Slovensku. I když nepopíral, že politická stránka povstání je pro exilovou vládu do jisté míry nejasná, označil události na Slovensku za dostatečný důvod pro poskytnutí britské a americké pomoci, konkrétně formou „bombardování určitých objektů, zejména komunikačních, a… poslání zbraní… (a) léčiv“. Rozhovory na toto téma mezi H. Ripkou a vyslancem Nicholsem pokračovaly 3. a 5. září. Nichols (podle Ripkovy zprávy) „projevoval naději, že Angličané a Američané budou snad v Berlíně dříve než Rusové. ‚V každém případě,‘ říkal, ‚teprve nyní se můžeme v Evropě uplatňovat s větší vahou, než jsme mohli dosud. Nechceme… dělat nic proti Rusům, ale chceme, abychom byli respektováni v Evropě jako Rusové.‘“ Ripka znovu naléhavě žádal o pomoc pro povstalce. Ujišťoval přitom, že československá vláda nedopustí, aby kvůli ní došlo mezi Spojenci k nějakým nedorozuměním. Odpověď britského vyslance vyznívala neurčitě, jakoby vyhýbavě.

7. září pozval Nicholse na oběd sám prezident Beneš. I on žádal o britskou pomoc pro slovenské povstání. „Žádali jsme,“ řekl mu, „a žádáme pomoci z východu i západu, nežádáme však, aby velmoci měnily své plány strategické.“ Vyslovil naději, že se západ dohodne s Moskvou způsobem, který bude pro Čechoslováky přijatelný, a že se v případě Slovenska nebudou opakovat problémy jako s Polskem.

Nichols však Beneše nepotěšil. Nepřímo mu potvrdil, že Slovensko, v souladu s dohodou mezi Spojenci, náleží do ruské vojenské operační sféry. Naznačil dokonce, že do této sféry vlastně patří celé území Československa, a nejenom po stránce vojenské.

I Hubert Ripka, který se 11. září znovu sejde s Nicholsem, uslyšel z jeho úst, že „vojenské operace ve střední Evropě jsou především věc Rusů“.

Bylo to 30. srpna 1944, když k rádiovému přijímači osvětové služby, kde se střídaly směny v nepřetržitém odposlouchávání zpráv, zasedla vojínka Marie Pánková. Otáčela knoflíkem, lovila banskobystrickou vysílačku. Vtom uslyšela píseň. Zbystřila pozornost.

Hudba ztichla, z amplionu se ozval vzrušený, slavnostní hlas: „V ranných hodinách tridsiateho augusta tisíc deväťsto štyridsať štyri začalo sa oslobodenie slovenského národa. Boli oslobodené: Banská Bystrica, Pohronie, Turiec, Liptov, Orava, Spiš, Šariš… Banská Bystrica je jedine oprávnená hovoriť za slobodné Slovensko a jeho hrdinné vojská…“ Hlasatel vyzýval všechny slovenské vlastence do boje proti fašismu.

Vojínka Pánková překvapením přestala vnímat okolí, srdce se jí rozbušilo. Ruka s tužkou se jí rozletěla po papíře, aby co nejpřesněji zachytila, co znělo z přijímače.

Na Slovensku vypuklo povstání. Zpráva se rozletěla do jednotek. Vojáci si nedočkavě trhali z rukou zvláštní vydání frontových novin s čerstvými zprávami. Velitelé a osvětoví důstojníci na shromážděních vysvětlovali, co se děje. Vojáci, unavení předchozími zdlouhavými přesuny a tvrdým zdokonalovacím výcvikem, rázem ožili. Dychtivě se vyptávali, kdy se půjde do boje na pomoc slovenským povstalcům.

Zvláštní vydání časopisu 3. brigády Směr-západ otisklo zprávu vydanou hlavním velením čs. branné moci: „Německé velení přikročilo dne 29. srpna k vojenskému obsazování Slovenska. Československá vojska na Slovensku spolu s partyzánskými oddíly se postavila Němcům na odpor. Těžké boje se odehrávají v prostoru Žilina, Povážská Bystrica a Trenčín.“

1. čs. armádní sbor, který se od května 1944 zformoval v sestavě čtyř brigád, dvou pěších, jedné tankové a jedné paradesantní, pěti dělostřeleckých pluků a dalších jednotek, v celkové síle přes 16 000 osob v prostoru Volyně a Bukoviny, byl zprvu podřízen 1. gardové armádě 4. ukrajinského frontu. Avšak 4. září v 01:00 ve štábu sboru v Samboru telegraf vyťukával šifrovaný příkaz generála Petrova: „1. čs. armádní sbor znovu přechází do podřízenosti 38. armády 1. ukrajinského frontu… do 6. září ráno soustředit všechny jednotky v prostoru Brzozów.“

Okamžitě byl u jednotek vyhlášen poplach. Velitelé a štáby dostali rozkaz k přesunu na vzdálenost zhruba 140 kilometrů. Během tří hodin vyrazily motorizované kolony vpřed po silnici na Přemyšl, zatímco pěchota nastupovala pochod po rozličných souběžných cestách vedoucích co nejkratším směrem k cíli. Pochodovat bylo z obavy před nálety nařízeno jen za tmy. Hned následující den nový rozkaz měnil prostor soustředění: les východně od Krosna. Přesun se tím prodlužoval o 15 kilometrů, takže velitel sboru se souhlasem nadřízeného velení prodloužil o 24 hodin dobu dosažení cíle.

Lidé, koně i vozidla se jen ztěžka vlekli po bídných cestách nerovným horským terénem. Jednotky ve snaze splnit úkol využívaly k přesunům v rozporu s vydaným příkazem i denní doby. Velitel frontu maršál Koněv i velitel 38. armády generál Moskalenko to zjistili a na velitelském shromáždění kvůli tomu zahrnuli generála Kratochvíla ostrými výtkami. Ale jak jinak měl generál splnit jejich rozkaz?

7. září jednotky dorazily do určeného prostoru. Celý den byl věnován odpočinku, který vojáci po vyčerpávajícím pochodu nutně potřebovali. Přesun stál všechny mnoho sil. Výzbroj a výstroj tížily s každým kilometrem víc a víc.

Valná část dělostřelectva sboru byla rozkazem velitele armády přidělena sovětským dělostřeleckým skupinám pro palebnou přípravu před zahájením operace. Již 6. září jednotlivé dělostřelecké baterie zaujaly určená palebná postavení.

Oddíly houfnic dostaly úkol umlčovat nepřátelské dělostřelecké baterie, zatímco minometné oddíly a kanonové pluky měly likvidovat palebné prostředky na předním okraji nepřátelské obrany. Po skončení palebné přípravy se československé dělostřelectvo mělo vrátit ke svým brigádám.

Velitelé pilně zjišťovali a upřesňovali cíle, propočítávali palebné prvky. 7. září bylo provedeno zastřílení jednotlivými děly…

Ve štábu velitele 1. ukrajinského frontu maršála I. S. Koněva se mezitím konala poslední porada vyšších velitelů. Generál Ludvík Svoboda, tehdy ještě velitel 1. čs. samostatné brigády, si vtiskl do paměti maršálova slova: „Nejdůležitější bude rychlost. Rychlé provedení průlomu a rychlé rozšíření úspěchu. Nutno proniknout do Karpat tak rychle, aby nepřítel nestačil přesunout zálohy do bojů o karpatské předhůří.“

„Vpíjím se očima do mapy, do spleti šipek a čar, znázorňujících postup a místa našich příštích úderů… V těch místech, kudy budeme útočit, nepřesahuje karpatský masiv nadmořskou výšku 700 metrů. Konfigurace terénu není pro nás stejně nijak příznivá. Šest, sedm horských příčných hřbetů, oddělených od sebe úzkými dolinami se slabě rozvinutou sítí komunikací a s přečetnými vodními toky, bude nepříteli skýtat výhodné podmínky pro obranu…,“ vzpomínal Ludvík Svoboda.

Maršál Koněv zakončil své pokyny pro nadcházející operaci. Rozhlédl se po přítomných generálech, kteří seděli před ním kolem stolu a skláněli hlavy nad sešity, do nichž si zapisovali úkoly. Maršálův ocelový pohled zkoumal jejich tváře.

„Času mnoho nemáte,“ řekl nakonec po delším odmlčení. „Musíte si pospíšit, aby vaše jednotky byly ve stanovenou dobu v pohotovosti. A pamatujte si: buď Karpaty přejdeme, nebo na nich padneme!“ Klasický čítankový výrok, jaký maršálové mívají ve zvyku pronášet před bitvou, když dobře vědí, že jich osobně se netýká.

Velitelé se rozjeli k jednotkám. Tam začal shon a ruch, jaký bývá ve chvílích příprav bojové operace. Vojákovu srdci je vědomí blížícího se boje vždycky milejší než nejistota, napjaté očekávání, kdy a kde to začne.

Na základě písemného rozkazu a ústních pokynů velitele 38. armády vydal velitel 1. čs. armádního sboru generál Jan Kratochvíl 7. září 1944 operační rozkaz číslo 15. Dávalo se v něm na vědomí, že má v úmyslu ve spolupráci s 25. tankovým sborem rychle ovládnout Dukelský průsmyk, vést hlavní nápor na směru Dukla–Ladomirová a v dalším vyjít na Prešov ze severu a severozápadu. Jednotlivým brigádám určil osu a pořadí postupu: v čele třetí brigáda, za ní první, vzadu záloha.

Poslední noc před zahájením operace leckdo z vojáků nemohl usnout.

„Byla krásná zářijová noc. Ač jsme byli značně unaveni těžkým pochodem a potřebovali jsme nabrat nových sil k zítřejšímu boji, ještě dlouho se vedly debaty o nastávajících bojích. Domnívali jsme se, že již po prvním úderu se nepřítel musí zhroutit. Netušili jsme, jak namáhavá, strastiplná a nesmírnými oběťmi naplněná bude naše cesta do vlasti,“ vzpomínal Jaroslav Dostál.

Obloha zešedla. Řídká předjitřní tma se proměňovala ve slábnoucí šero. Nad obzorem rudě zaplály červánky.

V palebných postaveních panoval čilý ruch. Vojáci se hemžili kolem děl. Kontrolovali závěry, z bedýnek vybalovali granáty. Telefonisté v okopech se nehnuli od svých přístrojů, točili kličkami a pokřikovali do sluchátek. Vzduchem se táhl kouř z polních kuchyní a vůně kávy, kterou kuchaři někde za návrším nalévali dělostřelcům do nastavených jídelních misek.

Na pozorovatelnách skleněné oči periskopických dalekohledů ohledávaly nepřátelské linie. Svítily ciferníky zapnutých rádiových stanic. Důstojníci čím dál napjatěji sledovali ručičky hodinek na svých zápěstích. S uplývajícími minutami houstlo napětí. Dvanáct československých houfnic ráže 122 milimetrů v prostoru Rzepniku spolu s dvěma protitankovými bateriemi, 11 těžkých minometů ráže 120 milimetrů, 12 protitankových kanonů ráže 76 východně od Bratkówky, dalších 12 těžkých minometů v Górne, 12 houfnic a 5 protitankových kanonů v prostoru Odrzykoně, všechno bylo připraveno k palbě. Hlavně děl hrozivě trčely k nebi. Obsluhy znehybněly.

6:39 1944 moskevského času.

Někde vzadu zaskučely baterie kaťuší. Naplno rozehrály svůj úděsný koncert. Rázem se k nim přidala všechna děla a minomety rozmístěné podél celé linie fronty. Sedmnáct stovek dělových a minometných hlavní se žhavilo. V některých úsecích jich bylo rozmístěno až dvě stě na kilometr fronty. Mračna granátů a min svištěla vzduchem a přeorávala nepřátelská postavení od přední linie až do hloubky čtyř kilometrů. Země i nebe se v bouři kanonády otřásaly jako v horečce. Údery sovětského dělostřelectva byly strašlivé. Všechny vojáky až mrazilo hrůzou. Do hukotu palby se mísilo sílící brumlání leteckých motorů. Muší tečky na severní obloze rychle rostly. Nad palebnými postaveními nízko nad zemí přelétávaly roje bombardovacích a bitevních letounů. Dělostřelci jim radostně mávali.

Za stěnou kouře, hlíny a kamení se ze zákopů vyhrnuly postavy pěšáků v kulovitých přilbách a postupovaly do východiště útoku. Zezadu s řinčením housenkových pásů přijížděly tanky s výsadky samopalníků na korbách. Na tancích 25. tankového sboru jeli do východiště vojáci Sochorova praporu automatčíků 1. čs. samostatné tankové brigády.

Dvě hodiny trvala pekelná palba a bombardování nepřátelských pozic. Tuny železa dopadly na zákopy i úkryty, shromaždiště vojsk a techniky i palebná postavení dělostřeleckých baterií.

„Na úseku obranného postavení a východiště k útoku nebyl snad ani jediný čtvereční metr, na kterém by nestál kanon, těžký minomet nebo na frontě již dříve postavené kaťuše. Okolo sedmé hodiny ráno bylo vypáleno několik červených raket, což znamenalo začátek ofenzivy.

Takový dělostřelecký a letecký uragán, jaký byl ve městě Krosno, jsme na frontě ještě nezažili. Víc než dvě hodiny pálilo dělostřelectvo na nepřítele směrem na Duklu. Naše třetí baterie vystřílela víc než 850 dělostřeleckých granátů. Hlavně kanonů byly rozpálené takřka do červena,“ vzpomínal Jiří Babuský.

Pak se příval palby přenesl do hloubky obrany.

Bylo 8:45. Hodina H. K obloze vyletěly červené rakety. Ze země vyrostli pěšáci s puškami a samopaly v rukou. Rozdrnčely se kulomety, rozeřvaly se motory tanků…

NEČEKANÉ OBTÍŽE

První sledy sovětské 38. armády, která tvořila hybnou osu karpatsko-dukelské operace, vyrazily tedy 8. září 1944 v 8 hodin 45 minut za krásného slunečného počasí do útoku v pásmu širokém 60 kilometrů. Hlavní úsilí však velení armády soustředilo na úzký, osmikilometrový úsek severně od Krosna, kde bylo zasazeno šest střeleckých divizí z devíti, které tvořily bojovou sestavu armády, všechny tankové jednotky a více než osmdesát procent dělostřelectva. Vpravo útočil 52. střelecký sbor, ve středu 101. a nalevo 67. sbor. Ve vzdálenosti přibližně 5 až 12 kilometrů od přední linie čekaly ve svých prostorech soustředění na rozkaz k postupu vpřed jednotky 25. tankového sboru, 1. jezdeckého sboru a 1. československého armádního sboru.

Na první linii nepřátelských zákopů se vrhlo ztečí osm úderných praporů podporovaných tanky. Za nimi postupovaly rojnice ostatních jednotek prvního sledu. Během hodiny vrazily do nepřátelské obrany téměř dvoukilometrový klín. Systematickým soustřeďováním dělostřelecké palby na nepřátelské uzly odporu, opěrné body a shluky vojsk si útočící vojska prorážela cestu vpřed. Za další hodinu pronikly úderné prapory na úseku průlomu do vzdálenosti 6 až 8 kilometrů a dobyly celé první postavení nepřátelské obrany. V poledne už měly za zády první i druhé postavení jejího hlavního pásma. Útok probíhal úspěšně, pro což maršál K. S. Moskalenko vytvořil taktické podmínky:

„Abych vyloučil možné náhody, které by byly s to zpomalit tempo útoku, a také vzhledem k nedostatku tanků přímé podpory pěchoty jsem ještě v první polovině dne nařídil veliteli 25. tankového sboru, aby vyslal předsunuté odřady na podporu boje divizí prvního sledu. Současně dostal pokyn, aby uvedl do pohybu hlavní síly sboru. Na výchozí čáru zasazení do průlomu se začal přesunovat i 1. gardový jezdecký a 1. čs. armádní sbor.“

Sovětský útok byl pro nepřítele překvapivý. To potvrdili zajatci. Průlom se plně zdařil na úzkém středním úseku pásma armády, kde na nepřítele udeřila velká síla vojsk i techniky. Naproti tomu na křídlech, kde řídké rojnice pěchoty postrádaly účinnější podporu dělostřelectva a kde nebyly k dispozici tanky, útok v husté palbě nepřítele vázl. 304. střelecká divize na pravém křídle byla kolem poledního zastavena houževnatým odporem nepřítele. Sousední 305. divize po překročení řeky Jasiolky v důsledku toho stočila směr svého útoku k západu, aby jí pomohla ohrožením nepřítele z boku. Avšak k večeru i ona narazila na silný odpor v prostoru Moderówky a uvázla na místě.

67. střelecký sbor na levém křídle těžce zápolil o Krosno. Nepřítel, který si uvědomoval, jaký význam má tento komunikační uzel, přeměnil město v pevnost, kterou urputně bránil.

Pouze 101. střelecký sbor, který měl na středním úseku dvěma divizemi prorazit v nepřátelské obraně čtyřkilometrovou trhlinu, úspěšně plnil stanovený úkol. Jeho jednotky do večera postoupily o 10 až 12 kilometrů. Před prvním karpatským hřebenem byl však i jejich postup zastaven palbou z postavení na výšinách jižně od vesnic Chorkówka a Machnówka.

Operace, jak víme, byla podniknuta se značnými riziky, která se dala vyloučit pouze uplatněním překvapení a rychlosti. Nyní však postupně ztrácela vyhlídky na včasné splnění plánovaných úkolů.

Nebylo třeba dalších slov. Dalo se to vyčíst z odhodlaných tváří vojáků. Jednotky se rozcházely na svá stanoviště.

Jednotky 1. československého armádního sboru dostaly rozkaz k zahájení postupu nedlouho po desáté. O atmosféře svědčí i vzpomínka Josefa Židlického:

„Zatím jsme byli v druhém sledu. Nasedli jsme do aut a postupovali. Dojeli jsme ke Krosnu, které bylo v plamenech. Němci se dosud bránili ve městě i na letišti. Sovětské bojové letouny bombardují a ostřelují Krosno. Hřmí děla. Je to divný pocit být poprvé na frontě. Projíždíme kolem padlých sovětských a německých vojáků. Zdržují nás stržené mosty a miny…“

Dlouhé proudy pěchoty i vozidel se vyřinuly z lesů a zaplavily cesty směřující ke Krosnu. V kolonách panovala skvělá nálada. Hlaholil hovor, smích, obhroublé vojácké žerty, ozýval se zpěv. Vzpomíná Oldřich Kvapil:

„V jedenáct hodin patnáct minut… vydal velitel praporu rozkaz k zahájení pochodu ve směru Krosno, Dukla, Svidník, Prešov. Za pět dnů jsme měli být v Prešově. Ještě před zahájením pochodu bylo vydáno střelivo, každý bojovník měl dva granáty. Teď už nás opravdu čekala cesta domů.

Náš prapor pochodoval jako předvoj v čele útvarů první brigády. Osmi stům jedenačtyřiceti vojákům bylo uloženo převzít v prostoru jižně od města Dukla boj od sovětských jednotek a rychle postupovat ke státní hranici. Tam někde, již na našem území, jsme se měli setkat se slovenskými jednotkami a společně s nimi postupovat dále ve směru na Prešov. Smělý, nadějný úkol. Vojáci byli veselí, jednotky pochodovaly do boje s písněmi…“

3. brigáda měla podle rozkazu velitele sboru postupovat v čele sboru po ose Wola Jaseniecka – Czarnorzeky – Krosno – Wrocanka na jižní okraj lesů severně od čáry Iwla–Teodorówka do průlomu, který v šířce zhruba 10 kilometrů prorazily první sledy 183. a 70. gardové divize. Brigádní dělostřelectvo po splnění palebných úkolů v rámci dělostřelecké přípravy se podle rozkazu velitele brigády soustředilo v osadě Odrzykoň a v 18 hodin se mělo připojit k pochodovým kolonám brigády a postupovat s nimi přes Krosno dál na západ k čáře předpokládaného zasazení druhých sledů. Odtud měla brigáda společně se sovětskou 20. motostřeleckou brigádou 9. září útočit ve směru Iwla–Mszana–Kružlowa, do večera 9. září překročit československé hranice a dosáhnout Šarbov. V dalším průběhu měla rozvíjet úspěch ve směru na Vyšší Raslovice a vést průzkum údolím Ondavy a Toplé na severozápad.

Vojákům svítilo z očí radostné očekávání: teď už budeme opravdu za pár dní doma!

Velitel dělostřelectva 3. brigády, štábní kapitán Vilém Sacher, se rozhodl osobně prověřit hlášení průzkumných hlídek o stavu komunikací. Spolu s pobočníkem četařem Pickou nasedl do willysu, řidič Runza nastartoval a vůz vyrazil po rozbité cestě na Krosno. Pod kopcem začal motor pokašlávat, až se zakuckal a zhasl. Sacher se začal rozčilovat: „Co máš s tím auťákem, hrome! V bojové situaci máš mít stroj v naprostém pořádku!“

Řidič zkroušeně ujišťoval, že se na to hned podívá a závadu odstraní. Sacher se s Pickou vydal pěšky napřed, Runza je dožene.

„V příkopu ležela mrtvola sovětského vojína, nejspíš některého průzkumníka, poněvadž mrtvý z dopoledního útoku by nemohl být už v tak silném rozkladu,“ vzpomínal Sacher. „U božích muk jsem usedl a zapálil si dýmku. Ještě jsem se ohlédl po šoférovi. Pracoval, skloněn nad autem, a to mě uspokojilo. Zase jsem se věnoval dýmce, nějak zlobila. Prostupoval mě takový zvláštní dobrý pocit: poprvé sedím na území dobytém na nepříteli…“

Oba dva, Sacher i Picka, začínali mít dojem, že to Runzovi už nějak moc dlouho trvá, když Picka náhle vzrušeně uchopil velitele za rameno.

„Támhle jsou nějací vojáci!“

Sacher přiložil k očím dalekohled. „Hergot! To jsou Němci!“ Bylo jich asi deset. Jeden měl na krku zavěšený lehký kulomet. Asi velitel. Pomalu se blížili. Sacher s Pickou strhli z ramen samopaly, přeběhli silnici a skočili do příkopu. Rychle se domluvili, že budou střídavě ustupovat přískoky a jeden druhého bude krýt palbou. Za brambořištěm vyhlédl z šípkových keřů německý voják v přilbě a se samopalem v ruce. Němci začali střílet z pušek i z kulometu. Kulky svištěly vzduchem.

„Při jednom z přískoků jsem zalehl vedle padlého vojáka,“ pokračoval Sacher. „V bojovém vzrušení jsem nevnímal sladký a dusivý pach počínajícího rozkladu. Uvědomil jsem si jen rozehnaný roj much. Ale už tu byl Picka a překračoval mě. Stiskl jsem spoušť. Nic! Zlostně a chvatně jsem zalomcoval závěrem. Náboj se vzpříčil v hlavni. Na odstranění závady nebylo pomyšlení. Znovu jsem pocítil studený pot. Počáteční leknutí jsme překonali uvážlivým a rychlým ústupem a teď ten prokletý samopal! Přece tady blbě nechcípneme! Odtrhli jsme se od země a sprintem namířili k autu… Na obrácení auta nebyl čas. Byli bychom pro Němce ideální terč. Runza jednou rukou točil volantem, druhou tlačil, já s Pickou, každý z jedné strany jsme se opřeli do auta. Ze svahu jelo samo, zvyšovalo rychlost a nutilo nás do běhu…“

Sacher se skloněnou hlavou sledoval kolo a vozovku. Vtom si všiml miny, která vyčnívala několik milimetrů nad povrch vozovky. Úlek mu projel mozkem! Silnice je zaminovaná! Měli z pekla štěstí, že nevyletěli do vzduchu! Z okolních výšin rachotily kulomety, třaskaly pušky, dokonce zaduněl i výstřel z protitankového kanonu, těsně u silnice vybuchl granát.

„I ty nejdramatičtější události v životě mívají svou komickou stránku. V nejkritičtějším okamžiku, kdy šlo o každý metr, se mi utrhly knoflíky od šlí. Nechal jsem auto autem a levou rukou jsem si přidržoval padající jezdecké kalhoty.

Zchváceni a zaliti potem jsme doběhli k okraji Sporné. Před chalupou stálo několik sovětských vojáků s mladým lejtěnantem. Jako by spadli z nebe. Bez hnutí a bez jediného slova. Jako solné sloupy. Zachovávali bohorovný klid a netečnost k osudům tří Čechoslováků.“

Do Sachra vjel vztek. A protože už uměl obstojně rusky, vynadal jim od plic, proč nepřehradili silnici závorou, jak se to podle předpisu na předním okraji má dělat! Provinile mlčeli. Patřili k jednotce 241. divize, kterou Němci srazili zpět do východiště.

Dramatický zážitek štábního kapitána Viléma Sachra byl odrazem komplikace, která nečekaně ztížila přesun jednotek armádního sboru. Nepřítel se proti všem předpokladům stále ještě zuby nehty držel v Krosnu, takže vojska druhého sledu přesunující se na čáru zasazení v úseku průlomu nemohla postupovat po hlavní silnici vedoucí přes Krosno až k Dukelskému průsmyku.

Musela se městu oklikou vyhnout, překročit řeku Wislok a přisunovat se blátivými polními cestami západně od Krosna. 3. brigáda dostala rozkaz postupovat po ose Czarnorzeky, Odrzykoň, Swierzowa Polska, Wrocanka, Równe. 1. brigáda ji měla následovat po téže ose.

Tempo pochodu se však brzy začalo zpomalovat, až se kolony zastavily úplně. Čelní jednotky narazily na silnici na trény sovětských vojsk. Něco nebylo v pořádku. Zezadu přicházely rozkazy k zrychlení pochodu, ale nebylo možné projít. Oldřich Kvapil vzpomíná:

„Dostali jsme novou osu pochodu a sešli s jednotkami na špatnou polní cestu. Už to nebyl pochod, ale dlouhé zastávky a krátké posuny, někdy rychlostí necelého kilometru v hodině. Nikdo nevěděl proč.“ Dosáhli výšiny nad osadou Czarnorzeky odkud se jim otevřel pohled na bojiště. Při častých zastávkách jsme pak napjatě sledovali průběh boje. Široké údolí až po vzdálené hřbety Karpat zahaloval dým a prach, všude požáry. Po celém tom širokém prostoru to blýskalo, hřmělo. Pálily sovětské i německé baterie. Bylo vidět záblesky výstřelů i dopady granátů. Palba kulometů, samopalů a pušek časem utichla, aby zanedlouho vzplanula ještě zuřivěji, slitá v nepřetržitý rachot. Ve vřavě bitvy jsem brzy rozeznával výbuchy granátů od výbuchů min, pronikavé výstřely protitankových a tankových kanonů. Nad bojištěm se majestátně, jakoby nezúčastněně vznášel pozorovací balon sovětského dalekonosného dělostřelectva. Kolem něho co chvíli vybuchla salva nepřátelských granátů. Zaútočila na něj německá stíhačka, ale vmžiku byl za ní sovětský stíhač a zahnal ji až kamsi nad karpatské hřbety.

„V kouři, prachu a ohni stálo město Krosno jako ostrov, který na sebe přitahoval největší pozornost… Město na mnoha místech hořelo. Nepřítel se nevzdával, úporně bojoval v obklíčení… Naše jednotky už nezpívaly. Na vojáky zapůsobil vzrušující obraz blízkého boje, pomalý pochod je unavoval. V podvečer, když zapadající slunce prorazilo dýmem a prachem bojiště a ještě jednou osvětlilo pozorovací balon, sešly naše jednotky ze hřbetů do údolí, prošly osadami Czarnorzeky a Odrzykoň a přešly říčku Wislok. Jednotky ji zčásti přebrodily, zčásti využily nehotového pomocného mostu.“

Největší zmatky za přesunu nastaly v lesích u osady Wolja Jaseniecka. Lesní cesty byly ucpané sovětskými trény. Pěchota je musela obcházet lesem mezi hustými stromy. Řidiči však byli v koncích. Nezbývalo než čekat, popojíždět, vztekat se. K dovršení všech potíží vjely na cestu v protisměru sovětské zásobovací kolony.

3. brigáda se podle rozkazu generála Kratochvíla přesunovala v čele sboru. Za ní se posouvaly jednotky 1. brigády. Jenže kolony se v nezvládnutelném chaosu trhaly a promíchávaly. Udělat pořádek na pochodových osách nebylo v lidských silách.

Velitel 3. brigády podplukovník Střelka ve šviháckých žlutých holínkách, které si přivezl z Afriky, stál u kostela v Odrzykoni, zjevně unavený, nevyspalý, nervózně pobízel vojáky i velitele k spěchu. Velitel 38. armády generál Moskalenko totiž každou chvíli volal štáb sboru a hartusil, že přesun vázne, nedodržuje se harmonogram, ať sebou vojska hodí, že československý sbor musí být co nejdříve na čáře zasazení. Generál buď nevěděl, anebo si neuvědomoval, že se jednotky sboru neopožďují svou vinou.

„Náves vřela,“ vyprávěl Vilém Sacher. „Důstojníci proklínali nemohoucnost štábu a chování velitele. Šířily se hlasy, které odsuzovaly sovětské velení. Zasáhlo prý do našich dobře připravených rozkazů. Mluvilo se hodně, ale ještě víc se bouřilo. Vojáci byli pochodem unavení, podráždění a náchylní ihned vzplanout. Jedna zpráva střídala druhou… Do průlomu vcházela i vojska 1. gardového jezdeckého a 25. tankového sboru. Mezi ně se hrnuly týlové jednotky 67. a 101. střeleckého sboru. Koně, auta, vozy a tanky. Prach vířil pod nohama a pod koly. Silnice s přilehlými chalupami se topila v prachu… Vozkové šli vedle koní. Koně se vlekli těžkým krokem, se skloněnými hlavami…“

Tma zastihla jednotky obou pěších brigád 1. čs. armádního sboru na pochodu jižním směrem. Spustil se drobný, vytrvalý déšť. Kolony se zanedlouho plazily blátem. Cesta se trochu uvolnila, neboť sovětské jednotky a trény se za Wislokem rozjížděly do stran. Přesto bylo nesnadné orientovat se v terénu a udržovat směr. Pochodové sestavy brigád se všelijak propletly, zpřeházely a zašmodrchaly. Zpoždění se nedalo dohnat. Došlo k povážlivému narušení plánu operace, zvláště když první sledy sovětských vojsk musely ve večerních hodinách zastavit postup, aniž dosáhly určených prostorů, kde měly být zasazeny jako čerstvé síly…

Vyhlídky na to, že se podaří bleskovým postupem druhého sledu a předsunutých tankových a jezdeckých jednotek paralyzovat odpor nepřítele obsazením důležitých komunikačních uzlů a výhodných čar v hloubce jeho obrany dříve, než se vzpamatuje, se začínaly zatemňovat. Na sklonku prvního dne boje byla vojska určená k zasazení do průlomu od prvosledových jednotek vzdálena deset i více kilometrů. Jejich postup byl obtížemi na pochodových osách zbrzděn natolik, že se stěží dalo při jejich zasazení počítat s využitím překvapení.

Nacistické velení nelenilo. V obavě, aby sovětská vojska neprorazila přes Karpaty koridor do Maďarska a na povstalecké Slovensko, překotně stahovalo do pásma 38. armády posily z jiných úseků fronty. Během noci nepřítel kvapně přisunul jednotky 75. a 78. pěší a 1. tankové divize a některé další jednotky. Na čtyři tisíce mužů stáhl již v první den operace ze Slovenska. Zaujal obranná postavení na mezilehlé čáře a připravoval protiútok. Zatímco 8. září čelilo útoku 38. armády 17 900 mužů, jejichž výzbroj tvořilo mimo jiné 287 děl a minometů a na 600 kulometů, 9. září ráno měl nepřítel k dispozici již 27 351 mužů, 427 děl a minometů, 1 015 kulometů a 45 tanků a útočných děl.

Štáby frontu ani armády neměly o přeskupování nepřítele zprávy. Velitel armády večer vydal rozkaz pokračovat v rozhodném útoku, splnit úkol z 8. září a následující den zahájit útok předsunutými silami.

1. gardový jezdecký sbor, 25. tankový a 1. čs. armádní sbor měly překročit bojové sestavy střeleckých praporů a pronásledovat nepřítele ve svých pásmech. Divize ve středu bojové sestavy měly pokračovat v útoku bez ohledu na činnost jezdeckých a tankových jednotek a československého sboru. 67. střelecký sbor na levém křídle měl energickým útokem dobýt Krosno a plnit předem stanovený úkol.

Situace se však během noci pronikavě změnila. Posílené nepřátelské jednotky zastavily v úseku průlomu svůj ústup a chystaly se k urputné aktivní obraně.

Velitel československého sboru, který v dané chvíli nedostal žádné zprávy o tom, kde je nepřítel, a kterému se ani nezdařilo navázat styk s velením sousedního 67. střeleckého sboru, dostihl v autě proudy 3. brigády a nařídil jí pokračovat v postupu, obsadit osadu Wrocanka před prvním karpatským hřbetem a proniknout dále do prostoru Wietrzno, Równo. Při zpáteční cestě v osadě Swierzowa Polska narazil na proud 2. praporu 1. brigády. Oldřich Kvapil o tom napsal:

„Když jsme prošli osadou Swierzowa Polska a překročili říčku Jasiolku, předjel nás velitel sboru generál Kratochvíl. Dosahovali jsme právě severních domků osady Machnówky. Zastavil náš pochod a vybídl štáb praporu, abychom ho následovali do jednoho z domků při silnici. Zjistil si naši situaci. Byla jednoduchá, neboť jsme měli jednotky na ose, žádná nám nescházela. Nevěděli jsme ale nic o jednotkách, které byly před námi.“

V té době přišel do domku i velitel jejich brigády generál Svoboda. Velitel sboru jim v jeho přítomnosti upřesnil úkol: měli jako předvoj první brigády postupovat vpřed, co nejdříve překročit sovětské jednotky jižně od města Dukla a zahájit rychlé pronásledování nepřítele směrem ke státní hranici republiky. „Zajímalo nás samozřejmě, kde jsou sovětské jednotky, jak vypadá celková situace za hranicemi, zda můžeme počítat se vstřícnou akcí slovenských sil. Generál Kratochvíl nevěděl nic ani o situaci sovětských jednotek, ale předpokládal, že jsou daleko vpředu, za městem Dukla, a že všechno jde podle plánu.“

Skutečnost byla bohužel jiná!

ČERNÝ PÁTEK

Když jednotky 2. praporu prošly Machnówkou a v husté ranní mlze se přibližovaly k úpatí Grodziska, přihnala se na koni spojka od velitele jezdecké eskadrony postupující vpředu. Voják přinášel zprávu, že v osadách Bóbrka a Nižná Laka ani v jejich okolí nepřítel nebyl zjištěn. Další jezdec, který přicválal za malou chvíli, oznamoval, že podél silnice na Bóbrku je rozmístěna neznámá sovětská jednotka, která nemá žádné zprávy o nepříteli.

Velitel praporu se rozhodl vyslat dopředu Rajchlovu rotu. Splnění rozkazu zajišťoval poručík Kvapil. „Vydal se k čelu proudu praporu. Vzal s sebou svého pomocníka pro průzkum podporučíka Valo, aby zjistil, co je to za jednotku před nimi. Rajchlova rota podle rozkazu odbočila i se svými posilovými prostředky ve směru na Bóbrku. Veliteli první roty poručíku Černému Kvapil upřesnil úkol pro zajištění pochodu. Velitel praporu byl v té době odvolán spojkou do Machnówky k veliteli brigády. Proud jednotek praporu stál na silnici a čekal na rozkaz k zahájení dalšího pochodu. Podporučík Valo se vrátil, že před námi ve vzdálenosti asi dvou až tří set metrů je skutečně v okopech sovětská jednotka. V mlze se mu nepodařilo najít velitele a vojáci s ním samozřejmě nechtěli moc mluvit. Řekli mu, že předcházející večer byla jednotka zastavena nepřátelskými odpory rozmístěnými v zákopech na svahu před nimi, který je utopen v mlze.“

Byl to severní svah prvního karpatského hřbetu s kótou 426 Grodzisko a s nekótovanou výšinou Dzwonica. Poručík Kvapil zneklidněl. Jestliže je pravda to, co sovětští vojáci řekli podporučíku Valovi, znamenalo to, že kolony praporu stojí na silnici nějakých čtyři sta nebo pět set metrů před nepřátelskými obrannými postaveními. Jak to, že jezdecká eskadrona neposílá žádné další zprávy? Přece musela na nepřítele narazit alespoň některou pátrací hlídkou.

Bylo kolem sedmé hodiny moskevského času. Rychle se rozednívalo, ale mlha dosud zakrývala kopce. Kvapil napjatě čekal: „Znenadání se ozval nepřátelský kulomet. Poznali jsme ho podle zvuku. Vzor 42. Postupně se k němu z různých vzdáleností přidávaly další. Rozbubnovalo se i několik velkorážních kulometů. Palba platila jednotce, kterou jsme vysunuli dopředu jako zajištění. Došla až k sovětským okopům, ale dál už se nedostala. Urychleně se vrátila, naštěstí beze ztrát. Kulomet je prý nedaleko od silnice. Ale to se již rozhučel palbou z kulometů, samopalů i pušek celý dlouhý svah před praporem i před osadou Bóbrka, kam ještě ani třetí rota nedošla. Hřměly i vzdálené okraje lesů, přestože viditelnost nebyla větší než dvacet metrů. Nepřítel zasypával střelami silnici i postavení sovětské jednotky. Jeho palba byla zatím neúčinná, střelci se jistě orientovali podle hluku na silnici, ale vzdálenost a mlha naštěstí ztěžovaly přesné určení cíle.“

Poručík Kvapil dal povel, aby se všechny jednotky rozvinuly na dosažené čáře. K třetí rotě poslal spojku. Za rojnicemi rot se rozmístila kulometná a minometná rota. Jejich zbraně byly připraveny k palbě. Palebná postavení zaujala i protitanková baterie a dělostřelecký oddíl. Vojáci se začali okamžitě zakopávat.

Mezitím se vrátil velitel praporu štábní kapitán Knop a s ním přišel i velitel brigády generál Svoboda. Ten měl již zprávy od velitele sborového průzkumného oddílu: včera před večerem sovětské jednotky skutečně narazily na silný odpor nepřítele. Velitel průzkumného oddílu to rádiem ohlásil štábu sboru, ale k brigádám se ta zpráva nedostala. Velitel praporu proti svému zvyku zlostně klel.

Již v noci v 03:45 odeslal velitel 3. brigády podplukovník Střelka veliteli sboru situační hlášení:

„Třetí čs. brigáda v SSSR dosáhla průzkumnou rotou ve 24:00 hodin prostoru 500 metrů na jih od kostela ve Wrocance. Velitel průzkumné roty vešel ve styk s velitelem praporu nezjištěné sovětské divize. Sovětský velitel nechtěl prozradit své jméno.

Čelo brigády zasáhla minometná palba vedená z prostoru na východ od vesnice Rogi. Ztráty: 1 mrtvý, 5 raněných a 4 zabití koně. Brigáda podle rozkazu nepřekročila ruské jednotky ve směru na Wietrzno a Kobylany. Zůstává zajištěna v pochodové sestavě.

Průzkumné rotě jsem nařídil: po rozednění dnešního dne vejít ve styk s velitelem praporu neznámé divize. Dále provést průzkum ve směru Wietrzno. Bude-li odpor nepřítele na kótě 373 překážet pochodu brigády, nařídím útok jednou zesílenou rotou…“

Velitel brigády dospěl zřejmě k závěru, že má před sebou jen slabší nepřátelské jednotky, které se budou snažit krátkodobou obranou na místě zdržovat postup útočících vojsk. Na kótě 373, jak předpokládal, zaujalo obranu pěší družstvo nebo nanejvýš četa.

Na velitelském stanovišti brigády ve vesnickém domku ve Wrocance se shromáždili velitelé podřízených jednotek. Je 9:30 hodin. Podplukovník Střelka rozložil na stole mapu a vydává rozkaz k útoku: „Podle rozkazu velitele 1. čs. armádního sboru naše brigáda zaútočí. Němci brání zalesněný hřbet před námi. Odpor byl též zjištěn na holé výšině kóta tři sta sedmdesát tři. Německé síly jsou nepatrné. Chtějí nás patrně nejspíš zdržet a získat čas. Brigáda postoupí ve směru: kóta 373, kóta 417, vesnice Równe a kóta 510…“ Podplukovník přešel k bojovým úkolům jednotek. „Pátý pěší prapor a druhý prapor samopalníků budou postupovat na směru hlavního úderu brigády, průzkumná rota, posílená dvěma družstvy ženistů, po silnici z Wrocanky na Równe, čtvrtý pěší prapor tvoří zálohu velitele brigády. Dělostřelectvo bude palbou podporovat útok na směru hlavního úderu z palebných postavení v prostoru kostela ve Wrocance. Na začátku útoku v 10:30 spustí přípravnou palbu v trvání pěti minut.“ Velitel zvedl hlavu.

„Pánové, máte nějaký dotaz?“ Jeho unavený pohled klouže po tvářích přítomných. Nikdo se neodvažuje přiznat, že je mu něco nejasné. Velitel nesnáší námitky. Ve všem hned vidí podrývání své autority. Důstojníci si srovnali čas, rozcházejí se k jednotkám. Do začátku útoku zbývá už sotva tři čtvrtě hodiny. Sacher si rychle promýšlí, co všechno musí udělat: vydat rozkazy velitelům dělostřeleckých jednotek, zaujmout palebná postavení a pozorovatelny, zřídit spojení, zajistit přípravu střeleckých prvků a zastřelování… Počkal, až všichni odejdou. Odhodlal se říct veliteli, že úkol je pro něj v určené lhůtě nesplnitelný. Střelka se na něj zlostně obořil: „Vy vždycky musíte něco mít! Pořád nějaké námitky! Je načase, abyste si uvědomil, že tady není výcvikový tábor! Jsme na frontě!“

Sacher se silou vůle přiměl udržet sílící zlost na uzdě. Dělostřelci prostě nestihnou udělat všechno, co je třeba.

Střelka velkopansky mávl rukou. On rozhoduje, co se dá stihnout a co ne! „Nebudete hotovi, nevadí! Budeme útočit bez dělostřelectva. A vy si dělejte, co chcete!“

„Útočit bez nás?“ vzkypěl Sacher. „Jste si vědom, že to bude hazardování se životy pěšáků?“

„Já jsem velitel brigády,“ vyrážel úsečně Střelka. „Já rozhoduji. Vím, co mám dělat. A vy plňte rozkazy! Ještě máme polní soudy. Tak si dejte pozor!“

V Sacherovi se vařila krev. Ještě si dotazem ověřil, že se vskutku bude útočit naslepo proti nepříteli, o němž se ví jen to, že je někde v kopcích a lesích vpředu. Závěr si nechal pro sebe: Neodpovědní velitelé se vyskytovali ve všech válkách a u všech armád. I v této válce. Pěchota byla často hnána na bodák bez průzkumu a zpráv o nepříteli. Většinou uvázla v překážkách nebo byla přibita k zemi křížovou palbou kulometů a dělostřeleckými výbuchy. Nic nového. Ale proč máme ty chyby dělat také? vztekal se v duchu Sacher.

Dělostřelectvo 3. brigády po strastiplném nočním přesunu, který z vojáků i důstojníků vyždímal skoro všechny síly, dorazilo k ránu 9. září do severního okraje vesnice Wrocanky, která se táhla dobré čtyři kilometry od severu k jihu podél říčky Jasiolky. Silnice byla zaplněna auty a povozy s koňským potahem. Vojáci leželi na korbách i v příkopech, kam je složila únava. Bezstarostně spali. Vpředu byly podle všeobecného přesvědčení sovětské první sledy a o Němcích se předpokládalo, že jsou takových deset kilometrů odtud, někde u města Dukla, kde má být sbor teprve zasazen k rozvíjení průlomu.

Po nočním dešti byla Wrocanka ráno utopena v mléčné mlze, která se teprve kolem desáté počala trhat a rozplývat. Štábní kapitán Sacher, sotva vydal rozkazy podřízeným velitelům, vypravil se v doprovodu sovětského styčného důstojníka Makarova dopředu ke kostelu, na jehož věži zřetelně čnící z mlhy se rozhodl zřídit si pozorovatelnu. Uvědomoval si slabinu svého rozhodnutí. Vždyť kostel je nejsnadněji zaměřitelným cílem pro nepřátelské dělostřelectvo, ale ve wrocanském dolíku se nenašlo žádné jiné vhodné místo, z něhož by měl potřebný rozhled.

Z mlhy se už vynořovaly řady vesnických domků a dál vpředu se nad střechami hrozivě černal zalesněný příčný hřeben. Vesnice kypěla lomozem, jak se jednotky brigády připravovaly k vyražení vpřed. Sacher se s Makarovem ubíral prostředkem silnice. Nemohl se zbavit tísnivého pocitu. Zastavil se, aby si zapálil vyhaslou dýmku.

Vtom se přihnal uragán.

„Zčistajasna na vesnici a na přilehlé okolí dopadá ohnivé ocelové krupobití odkudsi z neviditelna. Bleskový dělostřelecký úder. Jeden palebný přepad za druhým. S pronikavým hvízdotem a temným duněním se nese vzduchem zkáza.“

Vilém Sacher i Makarov na několik vteřin strnuli ohromením. Pak se rozběhli k nejbližší chalupě. Pohled na hodinky. Bylo jedenáct deset. Výbuch. Čelní zeď chalupy se po zásahu hroutí. Oba důstojníci se rozběhli ke kostelu. Všude kolem vybuchují granáty, sviští střepiny. Zalehli za hromadu sutin. Před jejich očima zemřel mladičký telefonista, kterého vleže zasáhla střepina do obličeje. Všude kolem pobíhají vojáci jako myši v pasti. Nic nechápou. Hledají úkryt a nevědí, kam se vrhnout. Instinkt je seskupuje do houfu, strach ze smrti lidi sbližuje. Padají k zemi, zvedají se a zase běží. Někteří zůstávají ležet na místě. Smrt si je přidržela. Zleva přibíhají dva. Granát dopadl přímo mezi ně. Když se usadil prach, černal se na místě, kde naposled byli, prázdný kráter. Přímý zásah je roztrhal na kousky…

Plno vojáků se svíjí na zemi. Bolest jim rve prostřílené údy a útroby… Ti všichni tady, mrtví, umírající i ranění, se teprve včera dali na pochod na frontu. S nadějí, radostí a obavami. Šli do boje, aby osvobodili svou zem, a ještě než vkročili na její půdu, tady zbytečně umírají a trpí.

Odněkud zezadu se šíleným tempem řítí dvojice zdivočelých koní. Hlavy mají nepřirozeně vztyčené. V očích hrůzu, bolest a němý nářek v děsivě rozchlípených tlamách. Jeden má střepinou rozervaný bok, z rány se mu hrne proud krve. Za sebou táhnou přední kola s ojí. Cáry vozové plachty vlají. Na kozlíku leží vozka. Zkrvavená hlava tluče o nakloněnou plošinu vozu. Je mrtvý. Koně pádí vpřed do husté palby, přímo do bran ohnivého pekla. Všechny ty výjevy se Vilému Sacherovi natrvalo vrývají do paměti jako obraz konce světa. Vzduchem létají cihly, trámy a zdivo ze zasažených chalup. Výbuchy granátů a min přehlušují lidské výkřiky, nářek, sténání… Vojáci mají děs v očích. Široce rozevřená ústa nejsou schopna vydat souvislou větu.

„Vesnici zachvacují požáry. V krátkých přestávkách mezi palbou je slyšet praskání plamenů. Černý dým stoupá k obloze a mísí se se světlejším kouřem z výbuchů dělostřeleckých granátů a min. Ovzduší je jedovaté. Kouř, prach a čpavý sirný dým vnikají do plic. Oči slzí. Vidím rozmazaně. Zvířený prach mi zalepuje uši a nos…“

Hrůzné scény se přímo vpalují do mozku. Za nepoškozenou chalupou se vozka zoufale snaží uklidnit vyděšené, vzpínající se koně. Náhle ohnivá exploze rozmetá dům, vozku, koně i vůz.

V ohlušujícím burácení výbuchů pohlcujících výkřiky i volání o pomoc, ve výtryscích ohně a dýmu a v dešti střepin se zvedá voják, bez čepice, divoce rozcuchané vlasy, s propukajícím šílenstvím ve tváři, trhavými pohyby si na hrudi rozhaluje plášť, blůzu, košili, zaklání hlavu dozadu a s očima vytřeštěnýma k nebi rozpřahuje ruce, jako by chtěl volat: Jak jsi mohl tohle dopustit, Bože!

„Kuchyně, vozidla, munice i koně zůstali na okraji Wrocanky,“ zaznamenal Karel Borský. „Zůstal tam i můj jezdecký kůň s podkoním.“

Když rota vyrazila z vesnice, měla již jeho jednotka ztráty na mrtvých. Vojáci padli za minometné palby, dříve než si stačili na nepřítele vystřelit. Roty se ihned rozvinuly do rojnice a rychle postupovaly vpřed.

Ihned jsme roty rozvinuli do rojnice a rychle postupovali vpřed. „Divil jsem se, a nebyl jsem sám, proč nás nepodporuje naše brigádní dělostřelectvo. Kde jsou? Cožpak se nezjistilo, že kopce před námi jsou obsazeny nepřítelem?“

Ztráty nepůsobily na vojáky dobře. Podporučík Borský to viděl na jejich tvářích. Jen vyrazili z vesnice, nepřítel znovu zahájil minometnou palbu. Zalehnout do těchto vějířů střepin by byla jistá smrt. Vydal proto rozkaz: „Klusem dopředu!“ Minometnou palbu odneslo několik jednotlivců, a to pouze do nohou. Neušli jsme více než 200 metrů a dostali jsme se do palby pušek a kulometů. Palbu jsme opětovali. Strhl se první opravdový boj.“

Palebná smršť, která se přihnala shůry, bořila, tříštila, trhala, zapalovala, zabíjela. Mnozí vojáci už leželi v krvi na zemi. Stále se ozývaly výkřiky raněných, ržání a dupot zdivočelých koní, kteří zpřetrhali postraňky a hnali se vesnicí. Nekonečný obraz hrůzy, zkázy a smrti.

Před okrajem vesnice se na obzoru vynořily rojnice německých pěšáků. Zahřměly tanky. Od přední linie běží dozadu vojáci v trávově zelených pláštích. Jednotlivci, menší i větší hloučky. Ušpiněné obličeje ztrhané hrůzou. Vyděšeně se ohlížejí. Stejnokroje zmazané hlínou. Jsou mezi nimi i ranění s ovázanýma rukama, hlavami, zakrvácenými blůzami. Někteří už zahodili pušky, dokonce i pláště, aby se jim líp běželo.

„Němci!“ křičí. „Němci! Utíkejte!“

Důstojníci vybíhají vojákům vstříc, rozpažují ruce. „Kam běžíte? Vraťte se na svá místa, hrome! Zpátky!“ Štábní kapitán Sacher zastavil jeden z dezertujících hloučků. „Zbláznili jste se?“ řve na ně. „Utíkáte jako hejno slepic!“

Vojáci dýchají přerývaně jako v horečce. V očích mají úzkost štvanců. Špinavé, zpocené, strniskaté tváře. Někdo z nich vykřikl: „Myslíte, že se nám chce tady blbě chcípnout? Proto jsme do armády nešli!“ Ostatní mlčí, tváří se zkoušeně, nerozhodně přešlapují. Zrzavý mladík s pihovatým obličejem vzdorně trhl hlavou a s nenávistně přimhouřenýma očima zahulákal: „Jo, máme strach, ale zbabělce z nás nedělejte! To bylo keců, Němci jsou v koncích, zejtra jsme doma! A teď najednou je máme za krkem a nechcem přijít vo kejhák! A vůbec – nejste náš velitel, tak se do toho neserte!“ Energicky mávl rukou na ostatní. „Kluci, jdem! Rozlučte se s pánem!“ Sacher vytáhl pistoli, namířil na zrzka. „Stůj, pacholku, nebo tě zastřelím! Jestli se hneš, máš kulku v zádech!“ Zrzek jde klidně dál. Jen se ohlédne přes rameno a hodí po Sachrovi výsměšný pohled.

„Táhněte k čertu!“ houkl Sacher a znechuceně se odvrátil.

Jeho náčelník štábu kapitán Juránek shromáždil kolem sebe zhruba četu pěšáků. Přidalo se k nim i pár ženistů. Tisknou se k zemi. Hlavy si chrání před prškami kamení a hrud po explozích dělových granátů. Ve vzduchu piští celé roje střel. Je slyšet řev motorů a řachtání tankových pásů.

Kapitán Juránek vleže nadzvedl hlavu a ukazuje rukou na výšinu dobrých sto padesát kroků před nimi:

„Ten kopec musíme obsadit. Ale rychle. Než nás předejdou.“

Vojáci roztažení do rojnice se přískoky přibližují k výšině. Miny a granáty bouchají všude kolem, střepiny sviští mužům nad hlavami. Zázrak, že zatím nikdo z nich nebyl zasažen. Až teď. Těsně před rojnicí se s ohlušujícím křachnutím roztrhla mina. Tělo jednoho z vojáků plachtí vzduchem s roztaženýma rukama, dopadá na zem. Ostatní leží přibiti do mokré trávy a bláta hrůzou, ale kapitán Juránek zůstal stát, jen trochu předkloněn. Vykročil. Vojáci se jako hypnotizovaní zvedají. Strach o život jim svírá hrdla a svazuje nohy, ale jdou s ním. Přeběhli přes protitankový příkop a už se drápou na kopec. Německé kulomety pokrývají svah soustředěnou palbou. Střely žnou vysokou trávu, vyhazují hlínu. Vojáci se plazí po břiše jako ještěrky, kapitán první. Obsadili prázdný německý zákop na vrcholu kopce a chystají se odrážet útoky nepřítele.

Štábní kapitán Sacher organizuje přímou střelbu svých baterií. Dělostřelci podle jeho pokynů vytlačují děla přímo do obranné linie pěšáků a pálí ránu za ranou do postupujících řetězců německé pěchoty. Účinně pomáhají i dva kanony protiletadlového oddílu s ženskou obsluhou, která udivuje chladnokrevnou statečností.

Vilém Sacher je bezmezně statečný, vlastenecky smýšlející důstojník, roduvěrný Hanák z Prostějova. Jako příslušník československé divize ve Francii prošel těžkými ústupovými boji až k pobřeží kanálu La Manche.

Se zbytky britského expedičního sboru a československých jednotek byl po moři evakuován do Anglie, kde působil na československém ministerstvu národní obrany. V pozdním létě roku 1944 se skupinou důstojníků, kteří se dobrovolně přihlásili k doplnění velitelského sboru československého vojska, přijel do Sovětského svazu a okamžitě byl s volyňskou 3. brigádou jako velitel jejího dělostřelectva odeslán na frontu v Karpatech.

Všestranně zdatný, schopný důstojník, který doma zanechal manželku a syna, má před sebou složitou budoucnost. Je dobré, že ji předem nezná.

Jako zasloužilý válečný hrdina se shledá šťastně s manželkou a značně povyrostlým synem a bude úspěšně stoupat po příčkách služební kariéry až k hodnosti generálporučíka. Pak přijde pád, před kterým ho neubrání ani idealisticky pojaté členství v KSČ. Pro názorovou opozici ho komunisté vyhodí z armády a bude nucen se živit všelijak. Jako dřevorubec, hospodářský referent rekreačního zařízení. Organizační a řídící schopnosti jej vynesou posléze na místo ředitele mládežnického hotelu Junior. Proti násilnému vstupu vojsk Varšavské smlouvy v srpnu 1968 se veřejně postaví se vší rozhodností. Bude přinucen se za to zodpovídat před stranickou prověrkovou komisí za předsednictví samotného šéfa Svazu socialistické mládeže Juraje Varholíka. Představitelé tak zvaného zdravého jádra strany, a zejména předseda komise, jej zahrnou ostrými výtkami za podepsané protestní rezoluce a projevy odmítající sovětskou okupaci, bude označován za pravicového oportunistu, exponenta kontrarevoluce a antisovětismu. Sacher povstane, zachvácen zlostí pronese k předsedovi přes sevřené zuby: „Tak dost těch urážek! Vidíš ty šediny, kloučku? Ještě slovo, a dostaneš přes držku!“ Bude vyhozen z místa i služebního bytu. Začne psát válečné vzpomínkové knihy, které mu z politických důvodů žádné nakladatelství nebude smět vydat. Podepíše Chartu 77, dokonce se na čas stane jejím tiskovým mluvčím. Za to si vyslouží degradaci na vojína. Jak by se zachoval v krvavých dukelských bojích, kdyby věděl, že se za nasazování života pro vlast od komunistů, k nimž se z iluzívního nadšenectví kdysi přihlásil, dočká tak hanebného vděku? Kdo ho znal, ví, že nic v něm nemohlo zlomit odhodlání bojovat za osvobození vlasti, které bylo souhrou historických okolností oddáleno o čtyřicet let. Vraťme zatím ještě naše vyprávění do dramatických okamžiků událostí německého úderu na vesnici Wrocanku před prvním karpatským hřebenem.

Útok nepřátelské pěchoty se po těžkých ztrátách zhroutil. Jedna z žen u protiletadlového kanonu utrpěla těžké zranění. Leží na břiše, plášť na zádech má rozervaný a prosakuje jím krev. Sacher později tento hrůzný zážitek vylíčil:

„Střepina jí vyrvala svalstvo a maso ze zad. Příšerná rána. Páteř je obnažena. Žena strašlivě trpí. Vědomí ji neopouští – smrt se k ní chová krutě. Zvedá hlavu. Po tvářích jí stékají slzy. S námahou ze sebe zoufale vyráží: ‚Panebože, pomozte! Vodu!‘

Koho to napadlo udělat z žen válečníky! Vtisknout jim do rukou zbraň a poslat je do boje. To je hřích proti zákonům přírody. Žena není stvořena k tomu, aby zabíjela. Její poslání je posvátné, je tvůrkyní života… Když už stojí po našem boku na frontě, budiž. Rozhodně však nepatří do první bitevní linie se zbraní v ruce. Pohled na padlého muže je smutný. Pohled na zraněnou nebo zabitou ženu je srdcervoucí.“

U wrocanského kostela zůstal opuštěný oddíl houfnic. Když se rozburácel dělostřelecký přepad, řidiči skočili do aut a ujeli z dosahu palby. Bezmocný velitel oddílu Šrank se v džípu rozjel za nimi, aby je přivedl zpět. Mezi gejzíry proběhl k dělům kapitán Macháček. Ztratil náčelníka štábu, pátrače, spojaře, šest mužů doprovodu. Všichni padli. A loukou postupuje německá pěchota podporovaná dělostřelectvem. Blíží se tanky a těžká samohybná děla typu Ferdinand. Macháček odhaduje situaci. Dvě houfnice poškozeny, ostatní jsou zřejmě v pořádku. Kolem leží padlí, ranění, mrtvoly koní…

Kapitán Macháček se energicky ujímá velení. Jeho ostré povely zvedají dělostřelce, kteří se kryjí před výbuchy. Desítky rukou v palbě tlačí houfnice na volné prostranství. Vojáci při každém výbuchu jenom vtahují hlavu mezi ramena. Horečně točí náměrovými řídidly. Masivní roury hlavní míří na ocelové krabice tanků. Dělostřelci zahajují přímou střelbu na krátkou vzdálenost. Jejich granáty ráže 122 milimetrů spolehlivě nacházejí cíle. Současně spustily minomety. Útok je odražen. I na jiných místech se velitelům podařilo přimět vojáky, aby překonali strach. Tanky se valí, už jsou docela blízko. Velitel baterie nadporučík Horák chladnokrevně stojí u děl na volné louce a vykřikuje povel za povelem: „Pal! Pal! Pal!“ Výstřely duní. Bach! Bach! Jeden z granátů zasáhl čelně pancíř. Tank se točí na místě, valí se z něj černý kouř.

Statečně vede palbu i 4. baterie nadporučíka Semenďáka. Minomety četaře Kloudy nahmátly nepřátelské rojnice a sázejí do nich jednu minu za druhou. Dva nepřátelské těžké kulomety zmlkly. Vojáci v šedozelených blůzách se kácejí jako kuželky.

Podporučík Kupka s desátníkem Pätoprstým bleskově připřáhli kanony ke dvěma opuštěným nákladním autům a dotáhli je na návrší, odkud se dá dobře střílet na řetězce Němců v přilbách, sestupující po svahu ve vzdálenosti zhruba půldruhého kilometru. Obsluhy zasouvají náboje do hlavní. Strnou pár vteřin v napětí.

„Pal!“

Granáty vybuchují v nepřátelských řadách. Desátník zatím přitáhl další dva kanony. Obsluhy se krčí za ocelovými štíty a o překot nabíjejí nenasytné jícny závěrů. Celá baterie teď hřímá a nepřátelské rojnice se pod jejími údery prohýbají a bortí. Vojáci se už našli. Jsou jako posedlí zuřivostí a vítězně se šklebí, kdykoli na svahu naproti umístí zásah.

Palba ustala. Ze špinavě šedivé oblohy se snáší drobný déšť. Z německé strany přilétají zvuky amplionu. Chraplavý hlas mizernou češtinou vyvolává: „Čésky fojaci, pchoč fy bójofat sa sájem pchánu s Móskfy? Fy pšéce můžete pšít ku nam a my fas poslat ku fášim dráchim…“

Někdo z dělostřelců křičí: „To si piš, ty kurvo, že příjdem. Držko nevymáchaná! Polib si prdel!“

Z dálky doléhal hukot tankových motorů a řinčení housenkových pásů. Dělostřelci se znovu chystali k přímé střelbě.

2. prapor 1. brigády, rozvinutý mezi osadami Bóbrka a Nižná Laka, se ocitl v nepříjemné situaci. Na svahu před ním v husté mlze číhal nepřítel, o jehož síle nikdo neměl tušení. Jezdecká eskadrona o sobě nedává vědět. Vysílat další průzkumné jednotky nemělo v té chvíli smysl.

„Po půl osmé se zvedla mlha a ustal i protivný déšť,“ vybavuje si Oldřich Kvapil. „Krátce nato vysvitlo slunce. Před námi se postupně vynořoval povlovný svah. V jeho polovině měl nepřítel vybudován průběžný zákop plného profilu. Dále za tímto zákopem, hlavně na okraji lesa, byly v nesouvislých zákopech a jednotlivých okopech další odpory. Z tohoto obranného postavení, které bylo vybudováno již dříve, ovládal nepřítel palbami všech zbraní do velké hloubky veškeré přístupy ke své obraně. Zákopy se hemžily nepřátelskými vojáky. Usoudili jsme, že v postavení před námi je nepřítel v síle nejméně jednoho praporu.

Sotva se mlha rozplynula, spustilo nepřátelské dělostřelectvo. Bylo zle.

Rojnice 2. praporu se ještě nestačily zakopat. Nepřítel je měl před sebou jako na dlani a zasypával je hustou palbou z děl, minometů, velkorážních, těžkých i lehkých kulometů, samopalů i pušek. Hromobití palby znělo i nalevo odtud v prostoru sousední vesnice Wrocanka.

Hvízdání střel pobízelo vojáky 2. praporu 1. brigády, aby se bez oddechu rozháněli polními lopatkami. Horečně kutali hlínu a vyhazovali ji před sebe. Zavrtávali se do země jako krtci. Obsluhy těžkých kulometů se je snažily krýt palbou. Dělostřelci se zatím pachtili s houfnicemi. Usazovali je na palebných stanovištích a hlavněmi hledali cíle. Rota samopalníků s průzkumnou četou ležely zamaskovány v brambořišti, dvě stě metrů za rojnicemi pěších rot.

V lomeném zákopu při cestě, který tu zůstal po Němcích, se usadil velitel praporu se svým zástupcem, telefonisty a spojkami. Nepříteli to neušlo. Řídí sem palbu minometů a kulometů. Zákop je těsný, štáb praporu se do něj stěží vměstnal. Jako bomba do něj shora spadl náčelník průzkumu brigády poručík Erban. Udýchaně vyřizoval veliteli rozkaz, že se má ihned dostavit do Machnówky k upřesnění úkolů pro útok nařízený velitelem sboru.

Nepřátelský kulomet dlouhými dávkami bičoval terén kolem zákopu. Knop i Erban se vymrštili přes jeho okraj a v nízkém předklonu proběhli lijákem střel. V té chvíli se z lesa pod Bóbrkou vyřítili jezdci průzkumné eskadrony. Němci ji v noci nechali projet do týlu a po rozednění ji obklíčili. Část jednotky se nyní probila zpět.

Po desáté hodině nepřátelská dělostřelecká a minometná palba ještě zesílila. Granáty a miny hustě dopadaly na linie okopů. V postavení první roty vojáci odnášejí těžce raněného velitele poručíka Černého. Těžce raněn je i velitel 3. roty poručík Rajchl. Přibývá hlášení o raněných a padlých. Už je mezi nimi několik velitelů čet.

Na silnici kdesi vpředu se ozval hukot tankových motorů. Siluety tanků se vynořily i na hřebenu výšiny přímo před okopy praporu. Za tanky je vidět přilby německých pěšáků.

Velitel baterie podporučík Babuský v okopu své pozorovatelny slyšel sílící hřmot tankových motorů. Vtom spatřil matné siluety tří ocelových obrů. Zabzučel telefon. Svobodník Jurko Ivaník hlásí, že vedoucí tank projíždí asi dvě stě metrů od něho a jede přímo na podporučíkovu pozorovatelnu.

„Necháme je přiblížit. Čekejte na povel!“

Když se tanky přiblížily k postavení baterie na pouhých padesát metrů, podporučík Babuský křikl do telefonu: „Pal!“

Zaduněla salva. Čelní tank dostal plný zásah. Začal hořet. Černé postavy tankistů vyskakovaly z korby, míhaly se mezi plameny. Zatřaskaly pušky a kulomety pěšáků…

Na improvizované postavení 2. praporu se od Bóbrky valí nepřátelský protiútok. Intenzita německé dělostřelecké a minometné palby nepolevila ani na chvíli. Salva za salvou dopadá na okopy, v kterých se krčí vojáci. Kryjí se před výbuchy, ale vystrkují hlavy a střílejí. Poručík Kvapil, na jehož bedrech v nepřítomnosti velitele spočinulo břemeno odpovědnosti za osud praporu, se snaží o telefonické spojení s velitelem brigády, ale linka je někde přerušena. Namáhá hlasivky, aby svými příkazy překřičel hukot střelby. Prapor je v této chvíli odkázán sám na sebe. A tanky rostou vojákům před očima. Protitankové kanony spustily palbu. Jeden z nepřátelských tanků dostal zásah, ale vzápětí vybuchují německé salvy v postavení dělostřelců. Mrtví, ranění, pokácená děla. Baterie je umlčena. Tanky jedou a není je čím zastavit. Některých vojáků se zmocnil děs. Opustili okopy, couvají, dávají se na útěk. Strach je nakažlivá nemoc. Rychle se šíří od muže k muži. Už ustupují celé hloučky. Kvapil posílá důstojníky, aby prchající vojáky zastavili. Všechno je marné. Sám vyskočil z okopu, rozbíhá se dopředu: „Stůjte! Zastavte se!“

Řád přikazuje zabránit panice třeba i použitím zbraně. Zvedl samopal a vypálil výstražnou dávku. Někteří z vojáků se vzpamatovali. Vpředu zůstali bez pěšácké ochrany minometníci, ale vytrvali u svých zbraní. Odpalují minu za minou.

Také Šimmerova četa se drží. Nechce Němcům dovolit, aby vpadli praporu do boku. Kanon, který jim byl přidělen, zahnal přesnou palbou tanky a začal kartáči pražit do rojnice pěchoty. Němci však dělostřelce nepozorovaně obešli a přepadli je zezadu. Celou obsluhu v boji zblízka pobili a zmocnili se kanonu. Tohle rotný Šimmer nemohl přenést přes srdce. Poručík Kvapil viděl na vlastní oči, co se odehrálo:

„Celá Šimmerova četa se s nimi utkala v boji muže proti muži. Jen ten, kdo něco takového zažil, ví, co to znamená. Nejdřív ruční granáty. Pak palba z pušek, samopalů a lehkých kulometů na nejmenší vzdálenosti. Pak už nebyl čas nabíjet zbraně a přišly ke slovu bodáky, pažby, polní lopatky, útočné nože, kameny… Boj zblízka, to je boj na život a na smrt. Netrvá příliš dlouho, nemůže, platí v něm jediný zákon: Nezabiješ-li, budeš zabit.

V tomto případě rozhodl nemilosrdné střetnutí ve prospěch čety sám rotný. Náhoda proti němu v boji postavila velitele německých samopalníků a Šimmer ho zabil. Ostatní Němci ztratili odvahu a hledali záchranu v útěku. Šimmerovi vojáci se pak zmocnili již ztraceného kanonu, kterého se jiná skupina samopalníků nemínila vzdát. Ještě jedno prudké střetnutí, částečný postup Šimmerových vojáků, další útok. Kdo z Němců neutekl, zůstal ležet v trávě. Kanon byl zachráněn. Četa zůstala na místě až do obdržení rozkazu k odchodu.“

Zatím dorazily další jednotky brigády. Do boje se konečně vložilo i československé dělostřelectvo. Kvapilovy vojáky podpořil útokem prapor pěchoty a současně vyjelo proti nepříteli několik sovětských a našich tanků. Nepřítel byl zatlačen zpět.

V ten černý pátek ztratil sbor celkem 611 mužů. Jen u 2. praporu 1. brigády napočítali 70 mrtvých a raněných…

Před polednem se vyčasilo. Fronta už opět klokotala jako prádelní hrnec. A velitelé věděli, na čem jsou. Včerejší zdržení u Krosna přišlo celé 38. armádě i s československým armádním sborem hezky draho.

Německý protiútok, který se nenadále přivalil z příčných hřbetů na jednotky sboru, roztažené podél silnice od Machnówky po Wrocanku, se naštěstí podařilo odrazit. Nováčky v řadách pěchoty, vyděšené palebným přepadem, zachvátil sice při spatření nepřátelských tanků úlek, ale staří mazáci si zachovali rozvahu. Především dělostřelci přímou střelbou zblízka chladnokrevně a s jistotou zasahovali nepřátelské pancéře a obraceli na ústup rojnice grenadýrů.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Apokalypsa v Karpatech.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.