Zrádné srdce

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cooboo.cz

www.albatrosmedia.cz

Mary E. Pearsonová

Zrádné srdce – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kate Farrellové,

mé přítelkyni a redaktorce,

která je Siarrah nejvyššího řádu

Její slzy putují s větrem.

Volá na mě,

a já můžu jen zašeptat:

jsi silná.

Silnější než tvá bolest,

silnější než tvůj žal.

Silnější než oni.

Gaudrelina poslední vůle

KAPITOLA PRVNÍ

Jediný rychlý čin.

Myslela jsem, že to bude stačit.

Nůž do břicha.

Pevný, dobře odhadnutý pohyb zápěstím.

Jenže když mě Venda spolkla, když se kolem mě sevřely její pokřivené hradby a stovky zvědavých tváří, když jsem za sebou slyšela rachocení řetězů a když mě most zvedající se za mými zády odřízl od zbytku světa, věděla jsem, že musím jednat s jistotou.

Bez jediné chybičky.

Bude to vyžadovat spoustu činů, nejen jediný. Každý krok pečlivě zvážit. Bude třeba vyslovit lži. Získat důvěru. Překročit hranice odporu. Splést všechno trpělivě dohromady. A trpělivost není mou silnou stránkou.

Ze všeho nejdřív jsem musela vymyslet, jak zabránit svému srdci, aby mi zběsile tlouklo v hrudi. Najít dech. Působit klidným dojmem. Strach je pro vlky totéž jako krvavá stopa. Zvědavci se stahovali blíž, zírali na mě s pootevřenými rty, které odhalovaly zkažené zuby. Tvářili se pobaveně, nebo pohrdavě?

A pak to chrastění lebek. Davem zněl rachot suchých kostí, jak se všichni snažili získat co nejlepší výhled, tlačili se blíž ke mně a na opascích se jim přitom pohupovaly šňůry s vyschlými lebkami, stehenními kostmi a zuby. Chtěli vidět mě. A Rafea.

Věděla jsem, že kráčí v okovech někde za mnou na konci karavany. Oba jsme byli zajatci – ve Vendě, která zajatce nebere. Aspoň nikdy dřív nebrala. Nebyli jsme jen objekty zvědavosti. Byli jsme nepřátelé, které dosud neviděli. A přesně tím byli i oni pro mě.

Míjeli jsme nekonečné čnějící věžičky, vrstvy pokřivených kamenných zdí zčernalých sazemi a věkem, které se klikatily jako nějaký špinavý tvor. Město vystavěné z trosek a rozmaru. Hukot řeky za mnou se vzdaloval.

Slibuju, dostanu nás z toho.

I Rafe teď jistě pochybuje, jestli svůj slib dokáže dodržet.

Prošli jsme dalšími mohutnými branami z neotesaných kamenů, zubaté železné mříže se pro nás záhadně otevíraly, jako by náš příchod někdo očekával. Náš průvod prořídl, jak se z něj oddělovaly skupiny vojáků, které mířily různými směry. Lidé mizeli z dohledu na klikatých cestách ve stínu vysokých zdí. Chievdar vedl nás zbylé dál a přede mnou se pohupovaly povozy s naloupenou kořistí, jak jsme kráčeli dál do nitra města. Je Rafe pořád někde za mnou, nebo ho odvlekli po některé z těch pokřivených uliček jinam?

Kaden se svezl ze sedla koně a šel vedle mě. „Už jsme skoro tam.“

Zmocnila se mě vlna nevolnosti. Walther je mrtvý, připomněla jsem si. Můj bratr je mrtvý. Nic víc už mi vzít nemůžou. Kromě Rafea. Teď nemůžu myslet jen na sebe. Tímhle se všechno změnilo. „Kde je tam?“ zeptala jsem se a snažila se, aby to znělo klidně, ale ta slova ze mě vylétla ochraptěle a nejistě.

„Náš cíl je Svatyně. Něco jako náš dvůr. Místo, kde se setkávají vůdci.“

„A Komizar.“

„Nech mluvit mě, Lio. Jen tentokrát. Prosím, neříkej ani slovo.“

Podívala jsem se na Kadena. Čelist měl zaťatou, obočí stažená nízko, jako by ho bolela hlava. Je snad nervózní z toho, že se má setkat se svým vůdcem? Bojí se toho, co bych mohla říct? Nebo toho, co udělá Komizar? Bude snad brát jako zradu, že mě Kaden hned nezabil, jak mu nařizoval rozkaz? Plavé vlasy mu v mastných unavených pramíncích visely na ramena. Tvář měl umouněnou od špíny a mastnoty. Bylo to už dávno, co někdo z nás naposledy viděl mýdlo. Jenže to byl ten nejmenší z našich problémů.

Došli jsme k další bráně, tentokrát vysoké a kovové s nýty a štěrbinami. Jimi na nás hleděly oči. Zpoza brány jsem uslyšela výkřiky a mocný zvuk zvonu. Projel mým tělem, každý jeho úder mi rozechvěl zuby.

Zsu viktara. Buď silná. Přiměla jsem se zvednout bradu výš, téměř jako by mi ji vytáhly Reeniny prsty. Brána se pomalu rozdělila vpůli, popojela dozadu a umožnila nám vstoupit na obrovské otevřené prostranství, stejně poničené a bezútěšné jako zbytek města. Ze všech stran bylo ohraničené hradbami, věžemi a počátky úzkých uliček, které se ztrácely ve stínech. Nad námi se klikatily chodníčky na cimbuří, překrývaly se a spojovaly.

Chievdar šel dál a povozy se rozjely za ním. Stráže na vnitřním nádvoří pokřikovaly na pozdrav a pak šťastně zahalekaly při pohledu na hromady kordů a sedel i dalších poházených a propletených kousků kořisti navršené na vozech. Bylo to všechno, co zůstalo po mém bratrovi a jeho druzích. Hrdlo se mi sevřelo při pomyšlení, že někdo z těch chlapů už brzy bude nosit Waltherův bandalír a jeho kord.

Prsty se mi zkroutily do dlaní, ale nezůstalo mi už ani tolik nehtů, abych je mohla zatnout do vlastní kůže. Všechny jsem měla ulámané. Zamnula jsem si holé konečky prstů a hrudí mi projela ostrá bolest. Překvapilo mě to – ta ztráta nehtů byla ve srovnání s nesmírností všech ostatních ztrát tak zanedbatelná. Bylo to jako posměšný šepot, že už mi nezbylo nic, dokonce ani nehet, vůbec nic, čím bych se mohla bránit. Jediné, co jsem měla, bylo tajné jméno, které mi teď připadalo stejně bezvýznamné jako titul, s nímž jsem se narodila. Dostůj mu, Lio, vyzvala jsem se v duchu. Jenže už když jsem to v hlavě vyslovila, cítila jsem, jak se moje sebedůvěra rozplývá. Najednou toho bylo v sázce mnohem víc, než jsem si před pár hodinami myslela. Moje činy teď mohly ublížit i Rafeovi.

Zazněl rozkaz vyložit tu hanebně získanou kořist a odnosit ji dovnitř. Kolem nás se rozběhli chlapci mladší než Eben s dvoukoláky, které dovezli k povozům a se strážemi je začali nakládat. Chievdar i jeho pobočníci sesedli a vyšli jsme po schodech k ústí dlouhé chodby. Chlapci spěchali za námi, vlekli vrchovatě naložené dvoukoláky po rampě vedle schodů a jejich hubené paže se pod tou tíhou napínaly. Některé z věcí na kárách byly stále potřísněné krví.

„Tohle je cesta do Síně Svatyně,“ oznámil Kaden a ukázal za chlapci. Ano, byl nervózní. Slyšela jsem to v jeho hlase. Pokud se Komizara bojí i on, jakou šanci mám já?

Zastavila jsem se a ohlédla. Snažila jsem se za zástupem vojáků, kteří stále proudili branou, zahlédnout Rafea, ale viděla jsem jen Malicha, který kousek za námi vedl jeho koně. Zašklebil se. Jeho obličej ještě nesl stopy po mém útoku. „Vítej ve Vendě, princezno,“ popíchl mě. „Garantuju ti, že teď bude všechno úplně jinak.“

Kaden mě otočil a přidržel mě vedle sebe. „Drž se blízko mě,“ zašeptal. „Pro svoje vlastní dobro.“

Malich se zachechtal z radosti nad svou pohrůžkou, ale já věděla, že tentokrát má pravdu. Všechno bude úplně jinak. Víc, než si sám Malich dokázal představit.

KAPITOLA DRUHÁ

Síň Svatyně byla jen stěží víc než ponurá putyka, i když rozlehlá. Vešly by se do ní čtyři Berdiny hospody. Páchla vylitým pivem, vlhkou slámou a nezřízeností. Její čtyři stěny lemovaly sloupy a byla osvětlená pochodněmi a lucernami. Vysoký strop byl zčernalý sazemi. Uprostřed stál obrovský, hrubě opracovaný a často používaný dřevěný stůl. Na něm i v mohutných pěstích nad ním trůnily cínové poháry.

Vůdci Vendy.

S Kadenem jsme se drželi ve stínu pod sloupy, zatímco vůdci zdravili chievdara i jeho pobočníky nespoutanými výkřiky a plácáním po zádech. Nabízely se poháry, rozdávaly se příchozím spolu s halekáním, ať někdo přinese další pivo. Viděla jsem Ebena, menšího než někteří chlapci, kteří tu pracovali jako sloužící, jak zvedá cínový pohár ke rtům stejně jako všichni navrátilci. Kaden mě ochranitelsky pošoupl za svá záda, ale já si stejně dál prohlížela místnost. Snažila jsem se zahlédnout Komizara, abych byla připravená na to, co mě čeká. Někteří chlapi byli obrovští jako Griz – i větší. A já žasla nad tím, jaká stvoření, lidská i zvířecí, tahle podivná země rodí. Soustředila jsem pohled na jednoho z nich. Každé slovo zavrčel a sloužící chlapci ho obíhali uctivými oblouky, aby si od něj udržovali bezpečnou vzdálenost. Napadlo mě, že to bude Komizar, ale viděla jsem, jak i Kadenův pohled klouzá po místnosti, a po tom statném hrubiánovi jen lhostejně přejel.

„To je Rada místodržících,“ ozval se, jako by mi četl myšlenky. „Vládnou provinciím.“

Venda má provincie? A nějakou hierarchii kromě nájemných zabijáků, nájezdníků a Komizarovy železné pěsti? Místodržící odlišovaly od vojáků a sluhů černé kožešinové pláštíky na ramenou, ozdobené bronzovou sponou ve tvaru vyceněných zvířecích zubů. Muži v nich vypadali ještě mohutnější a hrozivější.

Lomoz se změnil v ohlušující kravál, který se odrážel od kamenných stěn a holých podlah. Zvuky tady absorbovala jedině hromádka slámy v rohu místnosti. Chlapci postavili káry s kořistí podél jedné řady sloupů a místodržící se vrhli na hromady, zvedali kordy, potěžkávali je, otírali z nich zaschlou krev do kožených chráničů na svých předloktích. Zkoumali zboží jako u stánků na trhu. Viděla jsem, jak jeden z nich zvedl kord s jílcem vykládaným rudým jaspisem. Waltherův kord. Noha mi bezděčně vykročila kupředu, ale zarazila jsem se a přiměla se ucouvnout zpátky. Ještě ne.

„Počkej tady,“ zašeptal Kaden a vyšel ze stínů. Já se trochu přisunula ke sloupu a snažila se zorientovat. Viděla jsem tři tmavé chodby, které ústily do Síně, tedy kromě té, kterou jsme přišli my. Kam vedou? Jsou střežené stejně jako ta naše? A co je nejdůležitější, vede některá z nich k Rafeovi?

„Kde je Komizar?“ zeptal se Kaden vendsky. Nemluvil k nikomu konkrétnímu, jeho hlas jen stěží přehlušil vřavu.

Jeden místodržící se otočil, pak další. Síň náhle utichla. „Je tu zabiják,“ ozval se čísi hlas na druhém konci.

Nastala rozpačitá odmlka. Pak jeden z menších místodržících, podsaditý muž s množstvím zrzavých copánků, které mu splývaly po ramenou, vykročil ke Kadenovi a rozpřáhl paže, aby ho přivítal doma. Hluk opět začal sílit, ale zůstával znatelně tlumenější, a já se podivila, jaký vliv na ně Kadenova přítomnost má. Připomnělo mi to Malichovo chování k němu během té dlouhé cesty přes Cam Lanteux. Z očí mu sálala krvežíznivost, fyzicky na tom byli podobně, a přece vždycky ustoupil, když došlo ke konfliktu.

„Už jsme Komizarovi dali vědět,“ odpověděl mu guvernér, který ho uvítal. „Ale jestli přijde… Totiž, je zrovna zaneprázdněn…“

„Návštěvou,“ doplnil Kaden.

Místodržící se zasmál. „Přesně tak. Takovou návštěvu bych si dal taky líbit.“

Postupně k nim přišli i další vládci provincií a ten s nosem jako skoba nabídl Kadenovi pohár. Přivítal ho doma a žertem ho pokáral, že byl tak dlouho na výletě. Další se přidal a zažertoval, že Kaden je víc mimo Vendu než v ní.

„Jdu tam, kam mě Komizar pošle,“ odvětil Kaden.

Další místodržící velký jako býk a se stejně mohutnou hrudí zvedl pohár k přípitku. „Tak jako my všichni,“ prohlásil, zaklonil hlavu a dlouze, nedbale se napil. Pivo mu stékalo kolem koutků úst do vousů a kapalo na podlahu. Takže i tenhle mohutný obr skáče, jak Komizar píská, a nestydí se to připustit.

Mluvili jen vendsky, ale rozuměla jsem jim skoro všechno. Teď už jsem z vendštiny dávno znala mnohem víc než jediné slovo. Týdny cesty přes Cam Lanteux, během nichž jsem byla neustále vystavená jejich jazyku, vyléčily mou nevědomost.

Když jim Kaden odpovídal na otázky o své cestě, zaujal mě další místodržící, který vytáhl z káry jemně opracovaný bandalír a pokusil se ho natáhnout na svůj mohutný pas. Zatočila se mi hlava, udělalo se mi zle, mými žilami probublala zuřivost. Zavřela jsem oči. Ještě ne. Nenech se zabít v prvních deseti minutách. Na tohle bude čas později.

Zhluboka jsem se nadechla, a když jsem opět otevřela oči, spatřila jsem obličej ve stínu. Někdo mě pozoroval z druhé strany síně. Nedokázala jsem se odvrátit. Do tváře mu dopadal jen odlesk světla. Jeho temné oči byly bez výrazu a zároveň podmanivé – jako oči vlka pronásledujícího kořist, sebevědomého natolik, že nespěchá s útokem. Nenuceně se opíral o sloup. Byl mladší než místodržící, s hladkým obličejem kromě tenké linie vousů kolem brady a pečlivě upraveného knírku pod nosem. Tmavé vlasy měl rozcuchané, vlnily se mu až těsně nad ramena. Neměl kožešinový pláštík guvernérů ani koženou vestu vojáka, jen prosté hnědé kalhoty a volnou bílou halenu, ale rozhodně nespěchal nikomu posloužit, takže nebyl ani sluha. Jeho oči ze mě sklouzly, jako by se už nudil, a přejely po ostatních v síni, po místodržících rabujících v hromadách na kárách a šplíchajících kolem sebe pivo. A po Kadenovi. Viděla jsem, jak se dívá na Kadena.

Břichem se mi rozlilo horko.

On.

Vyšel zpoza sloupů doprostřed místnosti a já od prvního kroku věděla, že se nemýlím. Tohle byl Komizar.

„Vítejte doma, spolubojovníci!“ zvolal. Síň okamžitě utichla. Všichni se za tím hlasem obrátili, i Kaden. Komizar pomalu kráčel rozlehlým prostorem a všichni mu ustupovali z cesty. Já vyšla ze stínu a postavila se Kadenovi po bok. Ozvalo se tiché užaslé zašumění.

Komizar se zastavil pár kroků před námi. Mě ignoroval a chvíli zíral na Kadena, než se k němu konečně naklonil s přátelským objetím na uvítanou.

Když ho pustil a ucouvl, zadíval se s chladným prázdným pohledem na mě. Nemohla jsem uvěřit, že tohle je on. Tvář měl hladkou a bez vrásek, mohl být sotva o něco starší než Walther, spíš jako Kadenův starší bratr než obávaný vůdce. Nevypadal jako strašlivý Drak z Písně Vendy, ten, který pije krev a krade sny. Byl jen průměrně  vysoký a nebylo na něm nic děsivého, až na ten neuhýbající pohled.

„Co je tohle?“ zeptal se morrighanštinou skoro stejně bezchybnou, jako byla Kadenova, a pokývl ke mně hlavou. Hráč. Věděl moc dobře, kdo jsem, a chtěl si být jistý, že porozumím každému slovu.

„Princezna Arabella, První dcera Morrighanu,“ odpověděl Kaden.

Místností proběhlo další potlačené zašumění. Komizar se zasmál. „Tohle? Princezna?“

Pomalu mě obešel, jakoby nevěřícně si prohlížel mou špínu, moje hadry. Zastavil se vedle mě na boku, kde mi roztržené šaty obnažily rameno a byla vidět kavah. Tiše udělal hmm, jako by ho to lehce pobavilo, a přejel mi prstem po celé délce paže. Naskočila mi husí kůže, ale zvedla jsem bradu, jako by nebyl víc než otravná moucha, která kolem mě bzučí. Komizar dokončil kruh, až mi zase hleděl do obličeje. „Nic moc působivého, co?“ zabručel. „Ale to není většina královských spratků. Jsou asi tak úchvatní jako miska týden staré kaše.“

Ještě před měsícem bych po té návnadě skočila, roztrhala ho na kusy několika vhodně zvolenými zuřivými slovy, ale teď jsem ho chtěla víc než urazit. Vyměnila jsem si s ním pohled stejně prázdný jako ten jeho, mrknutí za mrknutí. Komizar si hřbetem ruky zamnul linii upravených vousů kolem brady a pečlivě si mě prohlížel.

„Byla to dlouhá cesta,“ vysvětlil Kaden. „A pro ni tvrdá.“

Komizar nazdvihl obočí, předstíral překvapení. „A zbytečná,“ prohodil. Zvýšil hlas tak, aby ho slyšeli všichni v místnosti, i když jeho slova byla určená Kadenovi. „Náhodou si vzpomínám, že jsem ti nařídil proříznout jí hrdlo, ne přivézt ji sem jako domácího mazlíčka.“

Ve vzduchu zajiskřilo napětí. Nikdo nezvedl ke rtům pohár. Nikdo se nehýbal. Možná čekali, že se Komizar vydá ke kárám, vezme si zbraň a srazí mi hlavu z krku přímo tady v síni, což by v jejich očích bylo správné. Kaden se mu vzepřel.

Jenže mezi Kadenem a Komizarem bylo něco, čemu jsem ještě úplně nerozuměla. Nějaké pouto.

„Má dar,“ oznámil Kaden. „Myslel jsem, že bude Vendě užitečnější živá než mrtvá.“

Při slově dar jsem viděla, jak si sloužící i vůdci mezi sebou vyměňují rychlé pohledy, ale pořád všichni mlčeli. Komizar se usmál, mrazivě i neodolatelně zároveň. Krk mě zabrněl. Tohle byl muž, který uměl ovládat místnost tím nejlehčím dotekem. Odhalil se mi. Když znám jeho sílu, můžu odhalit i jeho slabosti. Má je každý. I tenhle obávaný Komizar.

„Dar!“ zasmál se a otočil se k ostatním, jako by čekal, že se k jeho smíchu přidají. Přidali se.

Obrátil se zase na mě, úsměv byl pryč. Natáhl se po mé ruce, zkoumal rány, jeho palec zlehka přejel po hřbetu mé dlaně. „Má i jazyk?“

Tentokrát to byl Malich, kdo se zachechtal. Přistoupil ke stolu a udeřil do něj pohárem. „Jako ňafající hyena. A stejně tak zákeřně kousá,“ ozval se chievdar. Vojáci si začali mumlat.

„A přece,“ Komizar se ke mně obrátil, „pořád mlčí.“

„Lio,“ zašeptal Kaden a strčil do mě rukou, „můžeš promluvit.“

Podívala jsem se na něj. To si myslí, že to nevím? Vážně si myslel, že mlčím kvůli jeho varování? Až příliš často mě umlčovali ti, kdo si nade mnou osobovali nějakou moc. Ale ne tady. Můj hlas bude slyšet, ale promluvím, až to poslouží mým účelům. Nedala jsem nic najevo ani slovy, ani výrazem. Komizar a jeho místodržící se ničím nelišili od davů, které jsem viděla tady v ulicích. Byli zvědaví. Opravdová morrighanská princezna. Byla jsem jako vystavené zboží. Komizar chtěl, abych se před ním a jeho místodržícími předvedla. Myslí si snad, že mi z úst budou padat drahokamy? Mnohem spíš čekali, že budou moci vysmát mým slovům, tak jako se vysmáli mému zevnějšku. Byly jen dvě věci, které muž Komizarova postavení očekával, vzdor nebo podlézání, a já si byla naprosto jistá, že žádná z nich by mým vyhlídkám nijak neprospěla.

Puls jsem sice měla zběsilý, ale pohled jsem neodvrátila. Pomalu jsem zamrkala, jako bych se nudila. Vidíš, Komizare, už taky zvládám tvoje triky.

„Bez obav, přátelé,“ ozval se a mávl rukou jakoby nad mým mlčením. „Máme spoustu jiných věcí, o kterých můžeme mluvit. Třeba o tomhle všem!“ Ukázal na řadu vyrovnaných kár a potěšeně se zasmál nad tou hojností. „Copak to tady máme?“ Vydal se k jednomu konci řady, postupoval od jednoho dvoukoláku ke druhému, prohrabával se kořistí. Všimla jsem si, že místodržící si sice lup prohlédli, ale z kár nic nezmizelo. Možná věděli, že musí nechat Komizara, aby si vybral jako první. Ten zvedl sekyrku, přejel prstem po ostří, pokývl, jako by to na něj udělalo dojem. Pak se přesunul k další káře, vytáhl z ní krátký mečík a švihl s ním před sebou. Jeho svíííst proťalo vzduch a vysloužilo si pochvalné poznámky přihlížejících. Komizar se usmál. „Dobrá práce, chievdare.“

Práce? Povraždění celé roty mladých mužů?

Komizar zahodil mečík zpátky a přešel k dalšímu dvoukoláku. „A co to máme tady?“ Zalovil a vytáhl dlouhý pás z kůže. Waltherův bandalír.

Ne on. Kdokoli, jen ne on. Cítila jsem, jak mi kolena slábnou, a z hrdla mi unikl tichý sten. Komizar se ke mně otočil a zvedl bandalír do výšky. „Výjimečná řemeslná práce, že ano? Podívejte se na tu révu.“ Přejel prsty po řemínku. „A ta kůže, jak je měkká. Věcička hodná prince, co?“ Zvedl bandalír nad hlavu a navlékl si ho na svůj trup, než se vydal zpátky ke mně. „Co myslíš, princezno?“

Do očí mi vyhrkly slzy. I já mu hloupě odhalila své karty. Byla jsem pořád tak rozbolavělá ze ztráty Walthera, že jsem nedokázala jasně uvažovat. Odvrátila jsem se, ale chytil mě za bradu, jeho prsty se mi zabořily do kůže. Donutil mě ohlédnout se na něj.

„Vidíš, princezno? Tohle je moje království, ne tvoje, a mám možnosti, jak tě přimět k řeči, o jakých se ti ani nezdálo. Když rozkážu, budeš zpívat jako kanárek s ustřiženými křídly.“

„Komizare.“ Kadenův hlas byl tichý a vážný.

Komizar mě pustil, smál se, něžně mě pohladil po tváři. „Myslím, že princezna je po dlouhé cestě unavená. Ulrixi, odveď princeznu do cely, aby si mohla na chvíli odpočinout, a my si zatím s Kadenem promluvíme. Máme hodně co probírat.“ zahleděl se na Kadena a z očí mu poprvé vyšlehl hněv.

Kaden se na mě podíval, zaváhal, ale nebylo nic, co by mohl udělat. „Běž,“ vyzval mě. „Bude to dobré.“

Sotva jsme se dostali z Kadenova dohledu, stráže mě doslova táhly chodbou, manžety jejich rukávů se mi zarývaly do kůže. Stále jsem v obličeji cítila tlak Komizarových prstů. Tam, kde se mi zabořily do brady, mi v pokožce škubalo. Za pár krátkých minut dokázal vyhmátnout něco, na čem mi hluboce záleželo, a využít to tak, aby mi ublížil a oslabil mě tím. Obrňovala jsem se proti bití nebo bičování, ale proti tomuhle ne. Jeho pohled mě stále pálil v očích, bandalír mého bratra hrdě přetažený přes hruď jeho nepřítele v tom nejkrutějším výsměchu, s nadějí, že se rozsypu. A já se rozsypala.

Jedna nula pro Komizara. Vyhrál nade mnou, ne mocí ani brutální silou, ale kradmým, bedlivým pozorováním. Musím se naučit chovat stejně.

Vzedmulo se ve mně pobouření, když se mnou strážní hrubě smýkali chodbou a nejspíš si vychutnávali, že mají ve své moci princeznu. Než zastavili u dveří, paže jsem měla z jejich sevření otupělé. Odemkli a hodili mě do temné místnosti. Spadla jsem a odřela si kolena o kamennou podlahu. Zůstala jsem ochromená a schoulená ležet na zemi a vdechovala zatuchlý vzduch. Třemi otvory vysoko na stěně proti mně se dovnitř protahovaly tři tenké proužky světla. Když si moje oči přivykly na tmu, rozeznala jsem na zemi slamník s dírami, z nichž vypadávala sláma, malou trojnožku a kbelík. Jejich cela byla zařízená tak, jak se u barbarů dalo čekat. Přimhouřila jsem oči a snažila se v chabém světle rozeznat něco víc, ale pak jsem uslyšela hluk. V rohu něco zašustilo. Nebyla jsem sama.

Někdo nebo něco tu bylo se mnou.

aslouchejte příběhům.

Nechť všechny generace zvědí.

Hvězdy se sklánějí před šepotem bohů,

padají na jejich povel,

a jen vyvolený Pozůstalý

najde před jejich očima milost.

Morrighanská Kniha svatého písma, sv. V

KAPITOLA TŘETÍ

KADEN

„Takže ty ses domníval, že bude užitečná.“

Znal pravý důvod. Věděl, že darem opovrhuju stejně jako on, jenže jeho opovržení pramenilo z toho, že v něco takového nevěřil. Já k tomu měl pádnější důvody.

Seděli jsme sami v jeho soukromé poradní komnatě. Zaklonil se v křesle, napjatýma rukama si poklepával na rty. Jeho černé oči na mně spočívaly jako naleštěné chladné onyxy, nedávaly najevo žádné emoce. To nedávaly nikdy, ale věděl jsem, že pokud neskrývají hněv, pak přinejmenším zvědavost. Odvrátil jsem se k měkkému koberci s třásněmi pod námi. Byl tu nový.

„Dárek na důkaz dobré vůle od premiéra Reux Lau,“ vysvětlil mi.

„Dobré vůle? Vypadá draze. Od kdy nám Reux Lau dávají dárky?“

„Tak ty ses domníval. Vraťme se k tomu. Je snad tak dobrá při…“

„Ne.“ Vstal jsem a přešel k oknu. Otvory v něm hvízdal vítr. „Tak to není.“

Zasmál se. „Pak mi pověz, jak to tedy je.“

Zadíval jsem se na stůl plný map, plánů, knih a poznámek. To já ho naučil číst morrighansky, protože v tom jazyce je většina dokumentů. Jak to tedy je. Sám jsem si nebyl jistý. Vrátil jsem se do křesla proti němu a vysvětlil mu, jak Lia působí i na tak tvrdé Venďany jako Griz a Finch. „Víš, jaké jsou klany. V horách spousta lidí ještě v tyhle věci věří. Nemůžeš projít jehendrou, abys nenašel aspoň deset stánků, kde prodávají talismany. Každý sluha tady ve Svatyni nosí nějaký zastrčený pod košilí a nejmíň půlka vojáků nejspíš taky. Pokud uvěří, že Venďané můžou těžit z daru dávných pokolení, z daru, který má někdo královské krve, tak…“

Naklonil se ke mně a hněvivým pohybem předloktí shodil ze stolu papíry a mapy. „Máš mě za hlupáka? Zradil jsi rozkaz kvůli tomu, že by ji pár zaostalých Venďanů mohlo pokládat za znamení? Pokládáš se teď sám za Komizara, když si myslíš, že sám můžeš rozhodnout, co je moudřejší?!“

„Jen jsem myslel…“ Krátce jsem zavřel oči. Vzepřel jsem se rozkazu, a teď si vymýšlím výmluvy jako Morrighanec. „Zaváhal jsem, když jsem ji měl zabít. Já…“

„Zalíbila se ti. Vždyť jsem to říkal.“

Přikývl jsem. „Ano.“

Zaklonil se na židli a zavrtěl hlavou. Pak mávl rukou, jako by na tom nezáleželo. „Takže jsi propadl kouzlu ženy. Lepší, než kdyby sis myslel, že tvá rozhodnutí jsou lepší než moje.“ Odstrčil židli a postavil se. Přešel k vysoké petrolejové lampě v rohu místnosti, jejíž stínidlo lemovaly zubaté krystaly jako koruna. Když zesílil plamen, obličej mu zalily střípky světla. Lampa byla darem zemana z Tomacku a do stroze zařízené místnosti se nehodila. Komizar se zatahal za krátké vousy na bradě, pohroužený v myšlenkách. Pak se jeho oči opět upřely na mě. „Nevadí, že je tady. Je mimo dosah Morrighanu a Dalbrecku, a to je hlavní. A ano, když už je tady… já rozhodnu, jak ji nejlíp využít. Neuniklo mi, jak guvernéry překvapilo, že je mezi námi osoba královského rodu. Ani šeptání sloužících, když odešla.“ Na rtech se mu objevil úsměv. Setřel rukávem šmouhu na stínítku lampy. „Ano, mohla by být užitečná,“ zašeptal spíš sobě než mně, jako by se mu ta myšlenka zamlouvala čím dál víc.

Otočil se, když si vzpomněl, že tam pořád ještě jsem.

„Prozatím si svou ochočenou kočičku užívej, ale moc se k ní neupínej. My ze Svatyně nejsme jako horalé. Nežijeme usedlým, krotkým domáckým životem. Nezapomínej na to. Na prvním místě je naše bratrství a Venda. Díky tomu přežíváme. Naši lidé na nás spoléhají. Jsme jejich naděje.“

„Ovšem,“ odpověděl jsem. Byla to pravda. Bez Komizara, dokonce i bez Malicha už bych byl mrtvý. Ale nemám se k ní moc upínat? Na to už bylo pozdě.

Komizar se vrátil ke svému stolu, prohrabal se papíry, sehnul se nad jednu mapu a usmál se. Ten úsměv jsem znal. Měl jich spoustu. Když se usmál na Liu, bál jsem se nejhoršího. Ten, který se objevil na jeho tváři teď, byl upřímný a spokojený, takový, jaký neměl nikdo vidět.

„Tvé plány pokračují dobře?“

„Naše plány,“ opravil mě. „Líp, než jsem doufal. Musím ti ukázat pár věcí, ale to počká. Stihl jsi to zpátky těsně před mým zítřejším odjezdem. Místodržící z Balwoodu a Arlestonu se neukázali.“

„Mrtví?“

„U Balwoodu je to dost pravděpodobné. Buď ho konečně dostala některá z těch nemocí severu, nebo ho o hlavu připravil nějaký mladý uzurpátor, který se sám bojí ukázat ve Svatyni.“

Můj odhad byl, že Hedwin z Balwoodu podlehl dýce v zádech. Sám se vždycky chvástal, že je moc podlý na to, aby si na něj troufla některá z nemocí, které řádí v lesích na severu.

„A Arleston?“

Oba jsme věděli, že místodržící Tierny z nejjižnější provincie nejspíš leží ožralý pod stolem v nějakém bordelu po cestě do Svatyně a dorazí později, s výmluvami na špatné počasí a chromé koně. Ale desátky zásob z jeho provincie neměly nikdy zpoždění. Komizar pokrčil rameny. „Všude se najdou horkokrevní mladíci, kteří mají plné zuby úlisných starých guvernérů.“

Tak jako před jedenácti lety Komizar. Podíval jsem se na něj. Pořád byl každým coulem tím mladíkem, který zabil tři místodržící a po nich předchozího Komizara Vendy. Ale už nebyl horkokrevný. Ne, jeho krev teď zůstávala chladná a nevzrušená.

„Je to už dávno, kdy tu naposledy k něčemu došlo,“ přemítal jsem nahlas.

„Nikdo nestojí o dýku v zádech, ale pořád je s čím bojovat, můj bratře. Proto nikdy nesmíme zlenivět.“ Odstrčil mapu. „Pojeď zítra se mnou. Rád bych měl po boku zase někoho jiného. Už tak dávno jsme nejeli spolu.“

Mlčel jsem, ale můj výraz musel mou zdráhavost prozradit.

Komizar zavrtěl hlavou, stáhl svou nabídku. „Ovšem, právě ses vrátil z dlouhé cesty, a kromě toho jsi přivezl Vendě velice zajímavou kořist. Zasloužíš si odpočinek. Udělej si pár dní volno, pak pro tebe budu mít práci.“

Byl jsem mu vděčný, že se nezmínil o Lie. Byl ke mně velkorysejší, než jsem si zasloužil, ale všiml jsem si, jak vyslovil Vendě – jako by mi připomínal, komu má náležet má loajalita. Vstal jsem a obrátil se ke dveřím. Průvan zašustil papíry na stole.

„Zvedá se bouře,“ prohodil jsem.

„První z mnoha,“ odpověděl Komizar. „Přichází nová roční doba.“

KAPITOLA ČTVRTÁ

Vyskočila jsem na nohy a pátrala pohledem ve stínech, snažila se zahlédnout to, co vydalo ten zvuk.

„Tady.“

Prudce jsem se otočila.

Tenký kužel světla získal nový tvar, když do jeho něžné záře kdosi vstoupil.

Tmavý pramínek vlasů. Lícní kost. Rty.

Nedokázala jsem se pohnout. Zírala jsem na něj. Všechno, co jsem kdy chtěla, všechno, před čím jsem kdy utíkala, bylo najednou zamčené ve stejné cele jako já.

„Princ Rafferty,“ zašeptala jsem konečně. Bylo to jen jméno, ale ten zvuk zněl tvrdě, cize a ohavně. Princ Jaxon Tyrus Rafferty.

Zavrtěl hlavou. „Lio…“

Jeho hlas se chvějivě protáhl mou pokožkou. Ve mně se pohnulo všechno to, čeho jsem se tisíce kilometrů držela. Celé ty týdny, dny. Jeho. Sedláka, ze kterého se teď vyklubal princ – a taky obratný lhář. Pořád jsem to nedokázala úplně pochopit. Myšlenky mi proklouzávaly mezi prsty jako voda.

Popošel ke mně, kužel světla se posunul k jeho ramenům, ale já už viděla jeho tvář, tu vinu v ní. „Lio, vím, co si myslíš.“

„Ne, princi Rafferty. Ty nemáš ani ponětí, co si já myslím. Dokonce ani já to netuším.“ Věděla jsem jenom to, že i teď, když jsem se chvěla pochybnostmi, se moje krev vařila, rozehřívaná každým jeho slovem a pohledem. V žaludku jsem cítila stejné šimravé víření jako v Terravinu. Jako by se nic nezměnilo. Chtěla jsem ho, zoufale a bezvýhradně.

Popošel ke mně a prostor mezi námi náhle zmizel, horkost jeho hrudi se setkala s mou, jeho silné ruce mě objaly, jeho rty byly horké a měkké – přesně tak měkké, jak jsem si pamatovala. Vpíjela jsem se do něj, s úlevou, s vděčností – s hněvem. Sedlákovy rty, princovy rty, rty lháře. Ta jediná pravda, o níž jsem se domnívala, že ji znám, byla pryč.

Tiskla jsem se k němu a říkala si, že pár lží neznamená ve srovnání se vším ostatním vůbec nic. Riskoval kvůli mně život, když za mnou přišel až sem. Pořád mu visel na vlásku. Možná že se rána nedožije ani jeden z nás. Ale stále to bylo mezi námi, nízké a ohavné. Lhal mi. Manipuloval se mnou. Za jakým účelem? Jakou hru to hrál? Byl tady kvůli mně, nebo kvůli princezně Arabelle? Odstrčila jsem se od něj. Zadívala se na něj. Zvedla jsem ruku, a celou se rozlehlo hlasité mlask mé dlaně o jeho tvář.

Natáhl ruku, zamnul si tvář a otočil hlavu ke straně. „Přiznávám, že když jsem tě pronásledoval tolik kilometrů přes celý světadíl, takové přivítání jsem si zrovna nepředstavoval. Nemůžeme se radši vrátit k té líbací části?“

„Lhal jsi mi.“

Viděla jsem, jak ztuhl, napřímil se, zaujal postavení… prince. Toho, kým ve skutečnosti byl. „Já si spíš vzpomínám, že to bylo oboustranné utajování skutečností.“

„Jenže ty jsi celou dobu věděl, kdo jsem.“

„Lio…“

„Rafe, tobě to možná nepřipadá důležité, ale pro mě to má nesmírnou váhu. Utekla jsem z Civiky, protože jsem chtěla aspoň jednou v životě zažít, že mě někdo bude milovat pro to, jaká jsem – ne proto, kdo jsem, nebo že mu to nařizuje kus papíru. Možná budu za pár hodin mrtvá, ale i kdyby to mělo být to poslední na světě, co se dozvím, musím to vědět. Za kým jsi sem doopravdy přišel?“

Jeho zmatený výraz se změnil v podrážděný. „Není to snad jasné?“

„Ne!“ vybuchla jsem. „Kdybych byla vážně služebná z hostince, přijel bys za mnou? Znamená pro tebe něco moje skutečné já? Věnoval bys mi kdy druhý pohled, kdybys nevěděl, že jsem princezna Arabella?“

„Lio, na tuhle otázku se nedá odpovědět. Jel jsem do Terravinu jen proto, že…“

„Kvůli politickému zostuzení? Pomstě? Ze zvědavosti?“

„Ano!“ vyštěkl. „Kvůli všemu z toho! Kvůli ostudě a pomstě! Nejdřív. Ale pak…“

„A co kdybys princeznu Arabellu vůbec nenašel? Co kdybys našel jen mě, hospodskou posluhovačku Liu?“

„Pak bych nebyl tady teď. Byl bych v Terravinu a líbal tu nejnesnesitelnější holku, jakou jsem kdy viděl, a nic, ani síla dvou království, by mě od ní nemohlo odtrhnout.“ Přistoupil blíž a váhavě vzal do dlaní můj obličej. „Ale pravda je, že jsem přišel pro tebe, Lio, ať jsi kdokoli, a je mi jedno, jaké chyby jsem udělal, jaké jsi udělala ty. Udělal bych je všechny do poslední znova, kdyby to byl jediný způsob, jak být s tebou.“

Oči mu zajiskřily zoufalstvím. „Chci ti všechno vysvětlit. Chci s tebou strávit celý život tím, že ti budu vynahrazovat všechny lži, které jsem ti napovídal, jenže zrovna teď na to nemáme čas. Můžou se každou chvíli vrátit. Musíme si sjednotit naše verze, vytvořit plány.“

Celý život. Moje myšlenky zkapalněly, v žilách mě zahřívala ta dvě slova, celý život. Naděje a sny, které jsem musela bolestně odsunout do pozadí, se zase probíraly. Ovšem, má pravdu. Teď bylo ze všeho nejdůležitější vymyslet, co budeme dělat. Nedokážu se dívat, jak umírá i on. Smrt Grety a Walthera a celé roty mladíků už bylo víc, než dokážu snést.

„Přijdou nám na pomoc,“ ozval se Rafe, který už byl o krok přede mnou. „Musíme jen vydržet, než dorazí.“ Byl sebevědomý, věřil si jako správný princ. Nebo jako dobře vycvičený voják. Jak to, že jsem tyhle jeho stránky předtím neviděla? Takže on čeká na svoje muže.

„Kolik?“ zeptala jsem se.

„Čtyři.“

„Čtyři tisíce?“ Cítila jsem, jak se ve mně zase rodí naděje.

Jeho výraz zvážněl. „Ne, čtyři.“

„Chceš říct čtyři sta?“

Zavrtěl hlavou.

„Čtyři? Jen to?“

„Lio, já vím, jak to zní, ale věř mi, tihle čtyři jsou ti nejlepší.“

Moje naděje poklesla stejně rychle, jako se předtím vzedmula. Odsud by nás nedostalo ani čtyři sta vojáků, natož čtyři. Nedokázala jsem zamaskovat svou skepsi a ze rtů mi unikl slabý smích. Obešla jsem místnost a zavrtěla hlavou. „Jsme polapení na téhle straně divoké řeky, uprostřed tisíců lidí, kteří nás nenávidí. Co zmůžou čtyři na naší straně?“

„Šest,“ opravil mě. „S tebou a se mnou nás je šest.“ V hlase mu zazněla bolest, a když přistoupil blíž ke mně, zamžikal a chytil se za žebra.

„Co se stalo?“ zeptala jsem se. „Zranili tě?“

„Jen dáreček od strážných. Nemají v oblibě svině z Dalbrecku. A postarali se o to, abych to pochopil. Několikrát.“ Držel se za bok a mělce dýchal. „Jsou to jenom modřiny, jsem v pořádku.“

„Ne, to určitě nejsi.“ Odstrčila jsem mu ruku a vyhrnula košili. I v šeru cely jsem viděla purpurové podlitiny, které se mu rozlévaly po žebrech. Přepočítala jsem znovu naše šance. Pět proti tisícům. Přitáhla jsem stoličku, přiměla Rafea, aby se posadil, a utrhla si pruh ze své už tak rozedrané sukně. Opatrně jsem mu ovázala trup, abych znehybnila žebra. Vzpomněla jsem si na jizvy na Kadenových zádech. Tihle lidé jsou divoši. „Neměl jsi za mnou jezdit, Rafe. Tohle je můj problém. Můžu si za to sama, když jsem…“

„Nic mi není,“ přerušil mě. „Nedělej si starosti. Dopadl jsem už hůř, když jsem občas sletěl z koně, a tohle se nedá srovnávat s tím, co jsi vytrpěla ty.“ Natáhl se po mé ruce. „Je mi to líto, Lio. Vyprávěli mi o tvém bratrovi.“

Do krku mi opět stoupla žluč. Nikdy by mě nenapadlo, že se něco takového vůbec může stát, natož že tomu budu sama přihlížet. Dívat se na to, jak mi před očima masakrují bratra, bylo to nejhorší. Odtáhla jsem ruku a otřela si ji o roztrhanou sukni. Připadalo mi špatné mluvit o Waltherovi a cítit přitom teplo Rafeových prstů, zatímco můj bratr leží studený pod zemí. „Chceš říct, že se vysmívali mému bratrovi. Poslouchala jsem to po cestě pět dní, to jejich naparování, jak snadno je rozdrtili.“

„Říkali, že jsi je pohřbila. Všechny.“

Pozorovala jsem slabé paprsky světla, které se protahovaly dovnitř škvírami, a snažila se vidět něco jiného než Waltherovy prázdné oči zírající do oblohy, svoje prsty, jak mu je naposledy zavírají. „Kéž bys ho znal,“ hlesla jsem. „Z mého bratra by jednou byl velký král. Byl vždycky a ke všem laskavý a trpělivý a věřil ve mě tak jako nikdo jiný. On…“ Otočila jsem se obličejem k Rafeovi. „Velel rotě dvaatřiceti nejsilnějších, nejstatečnějších morrighanských vojáků. Všechny jsem je viděla umírat. Stáli proti přesile pět na jednoho. Byl to masakr.“

Ochranný závěs, který jsem přes svoje vzpomínky zatáhla, se roztrhl. Pokožku mi rozpálila horkost. Cítila jsem nasládlý pach jejich těl. Kusů těl. Posbírala jsem je všechny, aby nic nezbylo pro zvířata, a třiatřicetkrát jsem padla na kolena, abych se pomodlila. Slova ze mě tryskala sama, krvácela z mého nitra, třiatřicet proseb o slitování, třiatřicet rozloučení. A pak je půda nasáklá jejich krví jednoho po druhém spolykala, pozřela a byli pryč. Nebylo to poprvé. Nebude to naposledy.

„Lio?“

Podívala jsem se na Rafea. Vysokého a silného jako můj bratr. Jen čtyři mu přijdou na pomoc. Kolika ztrátám ještě budu muset přihlížet?

„Ano,“ přikývla jsem. „Všechny jsem je pohřbila.“

Natáhl se a přivinul si mě k sobě. Posadila jsem se na slamník vedle něj. „Zvládneme to,“ prohlásil. „Potřebujeme jen získat čas, než se sem mí muži dostanou.“

„Jak dlouho jim to bude trvat?“ zeptala jsem se.

„Pár dní. Možná déle. Záleží na tom, jak daleko na jih budou muset jet, aby mohli překročit řeku. Ale vím, že přijdou, jak nejrychleji to půjde. Jsou to ti nejlepší, Lio. Nejlepší z dalbreckých vojáků. Dva z nich mluví plynně místním jazykem. Nějak se sem už dostanou.“

Chtěla jsem říct, že dostat se sem není problém. My se sem dostali taky. Problém bude dostat se ven. Ale držela jsem jazyk za zuby a kývala, snažila se tvářit povzbudivě. Pokud nevyjde jeho plán, pak vyjde můj. Dneska ráno jsem zabila koně. Večer možná zabiju jiné stvoření.

„Třeba to půjde jinak,“ ozvala jsem se. „Ve Svatyni mají zbraně. Jedna jim chybět nebude. Zkusím ukrást dýku a schovat si ji pod sukni.“

„Ne,“ odmítl pevně. „To je moc nebezpečné. Kdyby…“

„Rafe, jejich vůdce je zodpovědný za smrt mého bratra, jeho ženy, celé jeho roty. Je jen otázkou času, kdy dostane zálusk na další naše lidi. Musí…“

„Zabili je jeho muži, Lio. Čemu pomůže smrt dalšího člověka? Jedinou dýkou se nezbavíme celé armády, zvlášť ne v našem postavení. V tuhle chvíli je naším cílem dostat se odtud živí.“

V tom jsme se neshodli. Rozumem jsem chápala, že má pravdu, ale hlubší, temnější části mé duše stejně prahly po něčem víc než po útěku.

Chytil mě za paži, vyžadoval odpověď. „Slyšíš, Lio? Nikomu nepomůže, když se sama necháš zabít! Buď trpělivá. Mí vojáci sem přijdou, a pak se odsud všichni dostaneme.“

Já, trpělivá, čtyři vojáci. Ta čtyři slova dohromady byla šílenstvím. Ale ustoupila jsem, protože i bez těch čtyř jsme se s Rafem potřebovali navzájem, a na tom teď záleželo nejvíc. Seděli jsme na slamníku, spřádali plány, co jim řekneme a neřekneme, jaké lži si vymyslíme do chvíle, než přijde pomoc. Konečně spojenectví, jaké se naši otcové snažili vytvořit. Pověděla jsem Rafeovi všechno, co jsem věděla o Komizarovi, o jejich hlavním městě, o Svatyni a chodbách, kterými mě táhli. Každý detail mohl být důležitý.

„Buď opatrný. Dávej si pozor na to, co říkáš,“ varovala jsem ho. „I na svoje pohyby. Jemu nic neunikne. Sice tak nepůsobí, ale je zatraceně bystrý.“

Některé věci jsem si nechávala pro sebe. Rafeovy plány byly kov a maso, pěst a podlaha. Pevné, reálné. Moje byly utkané z neviditelných věcí, horkosti a chladu, krve a pomsty, ze všeho, co se krčilo v mém nitru.

Když jsme si šeptali o tom, co podnikneme, Rafe se náhle odmlčel, natáhl ruku a přejel mi prstem po tváři. „Bál jsem se…“ Polkl a sklopil oči, odkašlal si. Jeho čelist sebou zaškubala a já si pomyslela, že bych se od něj měla odvrátit. Když se na mě zase podíval, z očí mu sršel hněv. „Já vím, co tě zevnitř spaluje, Lio. Zaplatí za to. Za všechno. Slibuju. Jednou za to zaplatí.“

Věděla jsem, jak to myslí. Že za to zaplatí Kaden.

Uslyšeli jsme blížící se kroky a rychle jsme se oddělili. Rafe se na mě zadíval, temně modrý led jeho očí proťal tmu. „Lio, vím, že se tvoje city ke mně změnily. Podvedl jsem tě. Nejsem sedlák, jak jsem tvrdil. Doufám ale, že dokážu, aby ses do mě jednou zamilovala znova, tentokrát jako do prince. Začali jsme špatně – ale to neznamená, že nemůžeme skončit líp.“

Hleděla jsem na něj, jeho pohled mě celou polykal. Otevřela jsem ústa, abych promluvila, ale jeho slova mi dál vířila hlavou. Aby ses do mě jednou zamilovala znova… tentokrát jako do prince.

Dveře se s bouchnutím rozlétly a dovnitř vešli dva strážní. „Ty,“ ukázali na mě, a já měla stěží čas se zvednout, než mě odvlekli pryč.

KAPITOLA PÁTÁ

„Dolů, holka.“

Strčili mě do vany plné ledové vody a podrželi mi obličej pod hladinou, zatímco mi drsné ruce drbaly vlasy. Vynořila jsem se, plivala a snažila se nadechnout, dusila jsem se mýdlovou vodou. Komizarovi zřejmě připadal můj zjev nechutný a zvlášť urážející jeho vytříbený čich, takže nařídil rychlou očistu. Vyvlekli mě z vany a nařídili mi, abych se osušila kusem látky, která nebyla větší než kapesník. Na mou pokořující koupel dohlížela mladá žena, které ostatní říkali Calantha. Něco po mně hodila. „Oblékni si to.“

Podívala jsem se na hromádku hadrů u svých nohou. Byl to hrubý režný pytel, který by se spíš hodil pro nacpání slámou než na lidské tělo. „Ne.“

„Vezmeš si to, jestli chceš zůstat naživu.“

V jejím hlase nezazněla žádná výhrůžka. Jen fakt. Její pohled mě zneklidňoval. Přes jedno oko měla pásku. Její černá barva ostře kontrastovala s podivně bezbarvými, mrtvolně bílými vlasy. Ta páska byla tak nápadná, že z ní skoro nešlo odtrhnout oči. Klapka na oku byla pošitá maličkými blýskavými korálky, takže to vypadalo, jako by zevnitř hledělo jasně modré oko. Zpod látky se nořily vířící vytetované linky, které proměňovaly jednu její tvář v umělecké dílo. Přemítala jsem, proč ta žena úmyslně poutá pozornost k něčemu, co by se jiní snažili zamaskovat.

„Hned,“ dodala.

Odtrhla jsem pohled od jejího zneklidňujícího výrazu a popadla z podlahy pytel, abych si ho líp prohlídla. „On chce, abych tohle nosila?“

„Tohle není Morrighan.“

„A já nejsem pytel brambor.“

Její jediné oko se přimhouřilo a zasmála se. „Kdybys byla, měla bys větší cenu.“

Pokud si Komizar myslel, že mě tím poníží, pletl se. Žádná hrdost už ve mně nezůstala. Hodila jsem si ten hadr přes hlavu. Byl volný a jen stěží mi držel na ramenou. Musela jsem si taky přidržovat jeho přílišnou délku, abych o látku nezakopla. Hrubá vlákna mě škrábala do kůže. Calantha mi hodila provaz. „Tohle by mělo pomoct, aby to z tebe nespadlo.“

„Nádhera.“ Oplatila jsem jí ušklíbnutí a pokusila se nařasit a podhrnout pytlovinu co nejlíp, aby se dala upevnit provazem kolem pasu.

Bosá chodidla mě na kamenné podlaze studila, ale boty mi sebrali a nečekala jsem, že je ještě uvidím. Pokusila jsem se potlačit zachvění a přikývla na znamení, že jsem připravená.

„Buď ráda, princezno,“ ozvala se Calantha a záhadně si přejela prstem po chybějícím oku zakrytém kamínky. „Jiní, kteří mu vzdorovali, dopadli mnohem hůř.“

KAPITOLA ŠESTÁ

PAULINE

Poslední úsek cesty do Civiky byl trýznivý. Poblíž Derryvale nás zaskočil prudký vytrvalý déšť a musely jsme se na tři neděle ukrýt v opuštěné stodole, kde jsme se o střechu nad hlavou dělily se sovou a divokou kočkou. Díky těm dvěma tam aspoň nebyli žádní hlodavci. Každý promarněný den jen posiloval mou úzkost. Pokud Kaden unesl Liu do Vendy, touhle dobou už tam jistě jsou. Snažila jsem se příliš nezabývat tou druhou možností – že už je mrtvá.

Seběhlo se to tak rychle, že jsem to v tu chvíli ani nestačila pochopit. Kaden se jí zmocnil. Kaden patří k nim. Kaden, kterému jsem dávala přednost před Rafem. Vlastně jsem udělala tu chybu, že jsem Liu postrkovala k němu. Líbilo se mi jeho klidné chování. Mluvila jsem s ní o tom, jak laskavé má oči. Vlastně mi vůbec připadal jako laskavý člověk. Jak jsem se mohla tak mýlit? Hluboce to mnou otřáslo. Vždycky jsem si myslela, že umím dobře posoudit charakter člověka, jenže Kaden byl opakem laskavosti. Byl to zabiják. Aspoň Gwyneth to tvrdila. Netušila jsem, odkud to ví, ale Gwyneth měla spoustu různých nadání a tahat informace z přiopilých hostů bylo jedním z nich.

Rozhodly jsme se, že bude bezpečnější ubytovat se v hostinci v jedné z vesniček mimo městské hradby než ve městě. Gwyneth tady sice nikdo neznal, ale znali mě, a musela jsem svou přítomnost utajit aspoň do té doby, než si zařídím schůzku s viceregentem. Na královnině dvoře jsem byla dost nápadná osoba a nejspíš by proti mně vznesli obvinění za to, že jsem Lie pomáhala k útěku. Viceregent byl z celé vlády k Lie nejhodnější, choval se k ní až starostlivě. Jako by chápal její obtížné postavení. Pokud mu vylíčím, co ji potkalo, určitě to králi přednese tím nejvhodnějším způsobem. A co by to bylo za otce, kdyby se nepokusil svou dceru zachránit bez ohledu na to, že se mu vzepřela?

Když nám Gwyneth objednávala pokoj, zůstala jsem stát ve stínu s hlavou zakrytou kapucí. Sledovala jsem ji, jak se baví s hostinským, i když jejich rozhovor jsem neslyšela. Připadalo mi, že trvá déle, než je nezbytné, a ucítila jsem šimravý záchvěv v břiše. Byla to další připomínka toho, jak se věci změnily, kolik času uteklo, připomínka Liina slibu. Zvládneme to společně. Připomínka toho, že čas kvapí. Políbila jsem si konečky prstů a zvedla je k bohům. Prosím, přiveďte ji zpátky.

Gwyneth a hostinský si vyměnili nějaké papíry. Přejel mě rychlým pohledem, možná se divil, proč si ani uvnitř nesundám kápi pláště, ale neřekl nic a konečně přistrčil Gwyneth přes pult klíč.

Pokoj byl na druhém konci chodby, malý, ale mnohem pohodlnější než stodola. Nove a Dieci byli ve stáji a zřejmě se jim taky zamlouvalo, že mají vlastní stání a čerstvý oves. Peníze nebyly problém. V Luiseveque jsem prodala šperky, které mi dala Lia. I na Gwyneth udělalo dojem, jak obratně dokážu smlouvat s pokoutními obchodníky vzadu za jejich krámy, ale tohle jsem se naučila od Lii.

Když jsem za námi zavřela dveře, zeptala jsem se Gwyneth, proč to trvalo tak dlouho. Objednat si pokoj u Berdi znamenalo oznámit cenu a ukázat hostovi, kudy má jít.

Gwyneth hodila svůj vak na postel. „Poslala jsem dopis kancléři s žádostí o schůzku.“

Zadržela jsem dech. Na chvíli jsem nedokázala promluvit. „Co že jsi? Proč jsi jednala proti mému přání? Už jsem ti vysvětlila, že ten Liu nenávidí.“

Gwyneth se dala nevzrušeně do vybalování, moje rozčilení s ní ani nehnulo. „Myslím, že bude moudřejší trochu… čenichat… kolem, použít diskrétnější způsoby, než jít rovnou za někým mocným. Kdyby se ukázalo, že viceregent nám nepomůže, ocitly bychom se ve slepé uličce.“

Zadívala jsem se na ni a na ramenou mi naskočila husí kůže. Tohle už bylo podruhé, kdy navrhla setkání s kancléřem. A teď dokonce jednala bez mého souhlasu. Zřejmě je odhodlaná zatáhnout ho do toho za každou cenu. „Ty kancléře znáš, Gwyneth?“

Pokrčila rameny. „Hm, trochu možná. Naše cesty se v minulosti trochu zkřížily.“

„A to tě nikdy předtím nenapadlo, že bys mi to mohla říct?“

„Myslela jsem si, že bys to nevzala dobře, a jak se zdá, měla jsem pravdu.“

Hodila jsem svůj vak na postel a začala se v něm přehrabovat, abych našla kartáč. Rychle jsem si pročesala vlasy a snažila jsem se rozmotat přitom své zacuchané myšlenky, ovládnout se, když mi hlavou znělo jediné: Tak ona ho možná trochu zná? Neměla jsem kancléře o nic radši než Lia, nevěřila jsem mu o nic víc. Tohle se mi vůbec nechtělo líbit.

„Rozhodla jsem se. Půjdu rovnou za králem,“ prohlásila jsem. „Ty můžeš zůstat tady.“

Chytila mě za ruku a zarazila moje pročesávání. „A jak to chceš udělat? Chceš projít citadelou a zabušit kartáčem na dveře jeho komnaty? Jak daleko si myslíš, že se dostaneš? Nebo mu chceš poslat zprávu? Všechny písemnosti procházejí nejdřív kancléřovým úřadem. Tak proč nejít nejdřív za ním?“

„Vím jistě, že si nějak audienci u krále dokážu sjednat.“

„Samozřejmě že dokážeš. Jenže nezapomínej, žes napomáhala Lie k útěku. Taky bys s ním mohla mluvit z vězeňské cely.“

Věděla jsem, že má pravdu. „Pokud to jinak nepůjde.“

Gwyneth si povzdychla. „Jak vznešené, ale třeba se tomu budeme moct vyhnout. Zkusíme nejdřív trochu prozkoumat terén.“

„Schůzkou s kancléřem?“

Gwyneth si sedla na postel a zamračila se. „Lia ti to o mně neřekla, viď?“

Polkla jsem a obrnila se proti tomu, že si o Gwynethině minulosti vyslechnu něco, co bych radši nevěděla. „Neřekla mi co?“

„Pracovala jsem ve službách království. Dodávala jsem informace.“

„To znamená co?“ zeptala jsem se opatrně.

„Byla jsem špeh.“

Zavřela jsem oči. Tohle bylo horší, než jsem si myslela.

„No tak, nebuď takhle zatvrzelá. Škodí to děťátku. To, že jsem špeh – že jsem bývala špeh –, není konec světa. Dokonce se to může hodit.“

Hodit?! Otevřela jsem oči a zjistila, že se na mě Gwyneth usmívá.

Pověděla mi o Očích říše, tajných agentech, které má Civica v různých městech a vesnicích Morrighanu a kteří za úplatu dodávají vládě informace. Gwyneth kdysi potřebovala peníze a byla šikovná v tahání nejrůznějších věcí z hostů v putyce v Graceportu, kde uklízela pokoje.

„Ty jsi špehovala pro krále?“ zeptala jsem se.

Pokrčila rameny. „Možná. Jednala jsem jen s kancléřem. Byl…“ Zachmuřila se. „Byl přesvědčivý a já mladá a hloupá.“

Gwyneth byla pořád mladá, jen o pár let starší než já. Ale hloupá? To nikdy. Byla prohnaná a vypočítavá a neuctivá, všechno to, co já nebyla. V hloubi duše jsem věděla, že tyhle vlastnosti můžou být užitečné k tomu, abychom našly nějaké sympatizující uši, ale stejně jsem zaváhala. Nechtěla jsem se nechat zatáhnout do sítě špehů, i když Gwyneth tvrdila, že už do ní nepatří. Jenže co když pořád ano?

Skoro jako by viděla myšlenky, které se mi ubíraly hlavou.

„Pauline,“ oslovila mě pevně, „jsi možná ta nejsvatější a nejvěrnější bytost, jakou jsem kdy poznala, ale občas to člověku leze pořádně na nervy. Teď musíme zabrat. Už není čas hrát si na hodnou holku. Chceš Lie pomoct, nebo ne?“

Jediná odpověď byla ano.

Bez ohledu na to, co budu muset udělat.

KAPITOLA SEDMÁ

Stěny se přibližovaly, s každým krokem jako by se chodba zužovala. Vedli mě temnou síní, po dvojím zatuchlém schodišti a pak další chodbou, sotva tak širokou, aby v ní člověk rozpažil. Tři zatáčky a pak po pár schodech dolů. Vnitřek téhle pevnosti byl mnohem větším bludištěm, než se zdálo zvenčí, staletí architektury tu splynula dohromady.

Tohle nebyla cesta zpátky do Svatyně. Cítila jsem, jak mi srdce tluče rychleji. Kam mě vedou teď? Vlasy jsem měla na ramenou pořád vlhké, bosé nohy ztuhlé od chladné podlahy. Snažila jsem se vtisknout si tu cestu do paměti, neboť jsem si byla jistá, že to jednou bude důležité. Záleželo na všem, na každé podrobnosti. Na každém zavíření řas. Ze všech lidí jsem teď nejvíc ze všeho zatoužila po Gwyneth, která se dokázala chovat tak nenuceně, skrývat všechna tajemství za svým úsměvem – dokud nedošlo na něco, na čem jí doopravdy záleželo, jako třeba na Simone. Jen v takové chvíli bylo z jejího výrazu jasné, že lže. Ještě i teď jsem se od ní učila. V mé tváři nesmí být znát nic z toho, na čem mi dosud záleží.

Po poslední zatáčce jsme se ocitli v chodbě, v níž profukoval průvan, a zamířili jsme k velkým dvojitým dveřím. Jejich zčernalé veřeje vyčnívaly ze spletených trnitých větví. Strážný zaklepal a já slyšela, jak se vevnitř hlasitě odsunuje závora. Můj průvodce mě tam hodil, protože byl nejspíš jeho jediný způsob předávání vězňů. Tentokrát jsem ale byla připravená a jen jsem trochu klopýtla.

Ocitla jsem se v tiché místnosti. Můj pohled ulpěl nejdřív na Kadenovi s pevně zaťatou čelistí. Na krku mu výmluvně vystoupla žíla, když se zadíval na můj nový hrubý oděv. Byl to stud, nebo hněv, co mu vyšlehlo z očí? Taky jsem si všimla, že se i on vykoupal – a převlékl. Když teď odložil svůj morrighanský převlek, vypadal jako jeden z nich, jako zvíře s jinak pruhovanou srstí. Měl na sobě volně střiženou halenu, jaké se tu nosily, a z opasku mu visel řetěz z kostí. Takže tohle byl celou dobu ten pravý Kaden.

A pak jsem uviděla Rafea. Byl ode mě odvrácený, ruce měl spoutané za zády a vedle něj stál strážný. Rychle jsem uhnula očima a ulpěla pro změnu pohledem na Komizarovi.

„Dokonalé načasování, princezno,“ prohlásil. „Tvůj farmářský pomocník zrovna taky dorazil.“ Ukázal mi rukou, abych se postavila vedle Rafea.

Komizar měl pořád Waltherův bandalír a teď z něj visel i bratrův kord. Ušklíbl se, když viděl, jak si to prohlížím. Soustředila jsem se očima na ocel. Od téhle chvíle budu z věcí ukořistěných mému bratrovi čerpat sílu, přestanou být mou slabinou.

Komizar došel do středu místnosti a rozhodil rukama. „Tohle je pro Vendu historický den, bratři. Ne jeden, ale hned dva vězni.“ Pořád mluvil morrighansky, asi kvůli nám. Nevěděla jsem, jestli Rafe rozumí něco vendsky. Proklela jsem se za to, že mě nenapadlo se zeptat, když jsme spolu byli v cele. Na takových podrobnostech mohlo záviset hodně. Komizar soustředil svou pozornost na mě a Rafea. „Doufám, že si oba vážíte svého štěstí, že jste se stali našimi zajatci. Ujišťuju vás, že je to vzácné privilegium – i když nemusí mít dlouhé trvání.“ Jeho hlas zněl hravě, jeho výraz byl téměř veselý. Přišel blíž ke mně, zvedl mi z ramene pramen vlhkých vlasů a zase ho znechuceně spustil. „Už vím, proč jsi tady ty. Královská dcera s údajným darem, o němž můj zabiják věří, že by mohl být Vendě užitečný.“ Pokrčil rameny. „To ukáže čas.“

Otočil se k Rafeovi. „Ale ty… pověz mi, proč bych tě rovnou neměl rozpárat od hrdla ke střevům a potrestat své vojáky za to, že tě nezabili rovnou?“

„Protože mám pro tebe zprávu, která může Vendě prospět,“ odpověděl rychle a sebevědomě Rafe.

Komizar se zasmál a místnost jako by potemněla. „To jsem slyšel.“ Přešel ke stolu uprostřed a vyhoupl se na něj. Zůstal sedět na okraji a pohupoval nohama. Vypadal spíš jako pijan v krčmě než jako vládce. „Chievdar Stavik mi pověděl o tom, co tvrdíš,“ prohodil, „ale vojáci vyprávěli něco jiného. Že prý jsi jen umouněný farmářský pomocník. A princezna si zřejmě myslela, že ses objevil kvůli ní. Prý jste se velmi dojemně objímali.“

„Byl jsem pro ni známá tvář v cizí zemi,“ odpověděl Rafe. „Nemohl jsem tomu děvčeti zabránit, aby ke mně nepřilnulo. Ale když jde o ženy, nejsem žádný hlupák. Potěšení je jedna věc, povinnost druhá. Netrmácel bych se k nepřátelským dveřím jen kvůli jednomu letnímu románku.“

Komizarův pohled zalétl ke mně. Zamračila jsem se na Rafea.

„Románku,“ opakoval Komizar a přikývl. „Takže ty jsi čeledína z farmy jen předstíral?“

„Princ mě poslal zjistit, jestli ta dívka opravdu prchla před sňatkem, nebo jestli to všechno bylo plánované spiknutí, odplata za staré křivdy. Pro případ, že byste to nevěděli, Dalbreck má za sebou dlouhou a trnitou historii vztahů se svými nejbližšími sousedy. Mám vám povykládat o všech těch záškodnických akcích, které proti nám Morrighan podnikl? Nicméně návrh toho sňatku byl ze strany našeho krále upřímným pokusem pohřbít staré sváry.“

„A uzavřít spojenectví.“

„Ano.“

„Spojit své síly proti nám.“

„A není to snad důvod každé politické dohody? Moc a získání další moci?“ Rafeův tón byl chladný, panovačný, nesmlouvavý.

Komizara to zřejmě zarazilo. Přimhouřil oči a zvedl jeden koutek úst v pobaveném šklebu. „Připadáš mi mnohem víc jako farmářský pomocník než jako posel samotného prince.“ Otočil se a pátral pohledem v místnosti. „Grizi!“ zahulákal. „Kde je ten chlap?“

Jeden z místodržících ho informoval, že Griz je pořád ve Svatyni, takže byl vyslán strážný, aby ho přivedl. Komizar vysvětlil, že Griz byl vloni v Dalbrecku na veřejné slavnosti, kde viděl prince i dvůr, a může tak potvrdit, jestli Rafe mluví pravdu, nebo lže.

„Nechceš teď upravit svou historku? Když řekneš pravdu, můžu se dřív navečeřet, takže budu nakloněný tomu darovat ti rychlou a relativně bezbolestnou smrt.“

„Nemám co upravovat,“ odpověděl pevně Rafe.

Dýchej, Lio, dýchej. Podívala jsem se na Kadena a snažila se nedat najevo paniku. Doufala jsem v jeho pomoc. Dluží mi to. Pohled mi oplatil a nepatrně zavrtěl hlavou. Ne. Já zapomněla. Venda je vždycky na prvním místě. V hrudi mi narůstal strach. Rozhlédla jsem se po všech těch zbraních připevněných k tolika opaskům, místodržící, stráže, další mně neznámí „bratři“ z Vendy. V místnosti jich bylo kolem dvaceti. I kdybych dokázala odzbrojit jednoho a zabít druhého, jakou šanci bychom proti nim s Rafem měli? Zvlášť s Rafeovýma rukama spoutanýma za zády. Posunula jsem se o pár centimetrů k němu a spatřila, jak se jedna jeho ruka napjala v tichém signálu. Zarazila jsem se. Místnost zůstávala tichá, vteřiny mučivě odplývaly a Komizar jako by si každou z nich vychutnával. Pak jsme uslyšeli kroky, těžký dusot obra, který se blížil halou.

Dveře se otevřely a vstoupil Griz.

„Bedage akki!“ oslovil ho Komizar a objal Grize kolem ramen. Pak s ním přešel tak, že stáli proti Rafeovi, a Komizar Grizovi vendsky vysvětlil, co o sobě Rafe tvrdí. „Byl jsi v Dalbrecku na slavnosti a viděl prince a jeho dvůr. Poznáváš toho muže?“

Griz přimhouřil oči a studoval Rafea. Přešlápl z nohy na nohu, tvářil se pochybovačně a rozpačitě z té pozornosti, která se na něj upírala. „Těžko říct, tam na náměstí byla velká tlačenice. Stál jsem dost vzadu, ale…“ Podrbal se na hlavě a podíval se líp. Viděla jsem, jak se mu v očích mihlo poznání, a žaludek mi vylétl do krku.

„No?“ pobídl ho Komizar.

Griz po mně střelil postranním pohledem. Zírala jsem na něj bez hnutí, bez dechu. Zase se podíval na Rafea a zamyšleně přikývl. „Jo, na tohodle se pamatuju. Stál hned vedle prince, všichni měli ty srandovní nabíraný pláštíky. Vypadali, že jsou spolu hodně zadobře, párkrát se s princem něčemu smáli.“ Spokojeně přikývl jakoby nad tím, že se mu to vybavilo, a pak stáhl hustá obočí v podmračení. „Eště něco?“

„To je všechno,“ odpověděl Komizar.

Griz mi věnoval rychlý pohled, než se otočil, a odešel.

Snažila jsem se nevypustit zadržovaný dech z plic moc prudce. Že by Griz kvůli mně právě zalhal? Nebo kvůli Rafeovi? Všude jsou špehové, Lio. Všude jdou peníze z ruky do ruky oplátkou za pár pozorných očí. Ale Griz ne. To bylo vyloučené. Byl tak skrznaskrz vendský. A přece – vzpomněla jsem si, jak před ostatními tajil, že umí plynně morrighansky.

„Takže, princův důvěrníku v nabíraném pláštíku,“ ozval se Komizar, „jakou důležitou zprávu mi tvůj pán posílá?“

„Jak už jsem řekl předtím, je určená jen tvým uším.“

Komizarovy oči se obrátily k plamenům. „Neurážej mé bratry.“ Místodržící začali výhrůžně mumlat.

Rafe ustoupil. „Král Dalbrecku umírá. Je to otázka týdnů, možná dnů. Než se tak stane, princ má svázané ruce, nemůže udělat nic. Potom ale přejde veškerá moc na něj. Až k tomu dojde, věci se změní. Princ na to chce být připravený. On a jeho otec se v otázce spojenectví zásadně neshodují.“

„V čem konkrétně?“

„Princ hledí do budoucnosti. Domnívá se, že aliance na základě sňatků jsou primitivní pozůstatek minulosti. A spojenectví s Vendou by podle jeho názoru bylo pro Dalbreck mnohem výhodnější než s Morrighanem.“

„A co by přineslo Vendě?“

„V Morrighanu je přístav, o který stojíme, a pár kilometrů pohoří. Zbytek je váš.“

„Tvůj princ má velké sny.“

„A stojí snad za to mít jiné?“

„Jak máme vědět, že tohle není zase nějaký dalbrecký trik?“

„Až princův otec zemře, princ s tebou na důkaz dobré vůle přijede vyjednávat osobně. Ovšem to už bude samozřejmě králem on.“

„Sem?“ přerušil je nedůvěřivě Kaden.

Rafe se na něj podíval a snažil se tvářit klidně, ale ve zlomku vteřiny jsem zahlédla napětí v jeho tváři. Kdyby neměl spoutané ruce, nevím, jestli by se v tu chvíli dokázal udržet. Jak jsem si kdy mohla namlouvat, že ti dva jsou přátelé? „Bude zvoleno místo v neutrálním území Cam Lanteux,“ odpověděl Rafe a otočil se zpátky na Komizara. „Pošle ti posla s přesnými podrobnostmi. Ale chce, abys byl připraven. Spojenectví se musí uzavřít rychle, abychom stačili udeřit, než Morrighan něco z toho zavětří.“

Komizar si prohlížel Rafea a ticho se protahovalo. Konečně zavrtěl hlavou. „Nemám důvod ti věřit ani si myslet, že princ je jiný než jeho zrádný otec nebo jejich proradní předkové v generacích před ním. Všichni v Dalbrecku jsou nepřátelské svině.“ Seskočil ze stolu a se zamyšleně skloněnou hlavou se vydal kolem místnosti. „Stejně… je to zajímavá hra, kterou tvůj princ hraje… nebo kterou hraješ ty.“ Přejel pohledem po tvářích místodržících, Kadenovi i dalších přítomných, jako by stál o jejich názor, ale nepadlo ani slovo, jen pár nenápadných pokývnutí. Komizar se opět otočil k Rafeovi. „Pár týdnů mu ovšem na jeho hraní poskytnout můžeme. Dokonce to může být zábavné. Jestli princův otec nezemře a posel nedorazí, než uplyne měsíc, pak začneme princi posílat jeho nadmíru pošetilého emisara – po kouscích. Zatím vyšlu do Dalbrecku vlastní posly, aby se přesvědčili o králově chatrném zdraví.“

„Nic jiného jsem ani neočekával,“ odpověděl Rafe.

Komizar přistoupil blíž, až se hrudí téměř dotýkal Rafeovy, s rukou na jílci Waltherova kordu. „Co tím chceš získat ty, poslíčku?“

„Co jiného než moc?“ odpověděl Rafe. „Princ se zavázal sliby i mně.“

Komizar se usmál a já v jeho pohledu spatřila náznak obdivu.

Poslouchala jsem, jak ze sebe Rafe sype jednu lež za druhou s takovou obratností a nenuceností, že jsem jim skoro uvěřila sama, a žasla jsem nad tím, jak snadno je splétá, ale pak jsem si vzpomněla, jak lhal v Terravinu mně. Tohle pro něj není nic nového.

Komizar oznámil přítomným, že jednání skončilo a mají se vrátit do Svatyně. On za nimi za chvíli přijde. Prohodil slovo tu s tím, tu s oním místodržícím nebo vojákem, všechno bez asistence vlády nebo kancléřů, všechno tak nenuceně, jako by předchozí rozhovor ani neproběhl. Začneme princi posílat jeho emisara po kouscích. Strážní Rafea odvedli a guvernéři chvátali za ním. Kaden se natáhl po mé paži.

Komizar zvedl ruku. „Já princeznu odvedu,“ zarazil ho. „Za chvíli přijdeme. Potřebuju s ní zůstat ještě pár minut. Promluvit si.“

„Můžu počkat,“ nabídl Kaden.

„O samotě.“ Pevné, konečné zamítnutí.

Krev mi ztuhla v žilách. Sama s Komizarem.

Kaden přejel pohledem z něj na mě. Pořád se nehýbal, ale věděla jsem, že tak nebo tak odejde. Bude lepší, když to bude podle mého načasování. Mých podmínek. Teď. Žaludek se mi stáhl hrůzou. Teď.

„V pořádku, Kadene.“ Donutila jsem se vyslovit to jasně a pevně. Komizara jsem ignorovala, jako by tam vůbec nebyl. „Můžeš jít.“

Dokonale zaražený klín.

Když Kaden odejde teď, bude to na můj rozkaz, ne na Komizarův. Ticho se protahovalo, těžké a nečekané. Kaden se na mě zadíval. Věděl, co dělám. Hranice loajality byla posunutá. Zavrtěl hlavou a odešel, škoda už se stala, těžké dveře za ním zapadly. Mé vítězství nevydrželo dlouho. Teď jsem zůstala v místnosti sama s Komizarem.

„Takže… přece jen máš jazyk.“

Dívala jsem se vytrvale na podlahu. „Pro ty, kteří si zaslouží má slova.“

Škubnul se mnou k sobě. „Na někoho v tak choulostivém postavení nevolíš svá slova moudře.“

„To už mi říkali mnohokrát.“

Obočí mu povyjelo, když si mě prohlížel. „Zvláštní, že jsi vůbec nereagovala, když princův posel odhalil zradu Dalbrecku na Morrighanu. Že by ses nestarala, co se stane s tvým královstvím? Nebo jsi poznala, že posel lže?“

„Naopak, Komizare, věřila jsem mu každé slovo. Jen mě to vůbec nepřekvapilo. Pokud ti to uniklo, můj otec vypsal odměnu na mou hlavu, protože jsem prchla před sňatkem, který měl zpečetit spojenectví. Zradil mě vlastní otec, tak proč bych měla žasnout nad zradou království? Už mám všeho toho zrazování, všech těch mužů po krk.“

Přitáhl si mě blíž. Jeho hruď pořád zdobila chlouba morrighanského řemeslného umění – Gretin dar Waltherovi o jejich svatebním dni. Komizarovy chladné černé oči lemovaly husté kartáčky řas. Vylétl z nich arogantní záblesk. Kéž bych mu je mohla vyškrábat, ale neměla jsem nehty. Kéž bych do něj mohla zabodnout svou dýku, ale tu mi taky vzali. Pohlédla jsem na kord na jeho boku, zdobený rudým jaspisem Morrighanu. Měla jsem ho téměř na dosah.

„Máš všeho natolik po krk, aby ses chovala pošetile?“ zeptal se. „Je těžší zabít člověka než koně, princezno.“ Jeho sevření na mé paži zesílilo. „Víš, co se stane, když zabiješ Komizara?“

„Vypuknou oslavy?“

Tvář mu ozářil slabý úšklebek. „Jeho postavení připadne tobě.“ Pustil mou ruku a vydal se kolem stolu, jeho ruka spočinula poblíž hluboké rýhy. „Tady jsem zabil posledního Komizara. Bylo mi osmnáct, stalo se to před jedenácti lety. Kaden byl tenkrát ještě chlapec. Sahal mi sotva k pupíku, na svůj věk byl malý. Hladověl, ale podařilo se mu dostat se ke mně a já se o něj postaral. Komizar si musí vychovat své gardisty Rahtanu a on byl se mnou od začátku. Hodně jsme toho spolu zažili. Jeho věrnost ke mně pramení hluboko.“ Zamnul palcem rýhu, jako by vzpomínal na okamžik, kdy vznikla.

Pak se jeho pronikavý pohled vrátil ke mně. „Nesnaž se mezi nás vrazit klín. Prozatím jsem Kadenovi tohle rozptýlení povolil. I moje věrnost k němu má hluboké kořeny a ty bys mohla být zajímavým rozptýlením pro nás všechny. Ale nic si nenamlouvej, ty ani ten tvůj takzvaný dar pro mě nic neznamenáte. Princův posel má lepší šance přežít tu měsíc než ty. Takže nezačínej hry, ve kterých můžeš jen prohrát.“

Jeho podráždění mě potěšilo. Takže můj dobře mířený šíp zasáhl cíl. Díky tobě mě hry baví čím dál víc, chtělo se mi říct. Jako by mi četl myšlenky.

Oči mu zaplály jasněji, rozžhavené výhrůžkou. „Ještě jednou pro případ, že by to tvé urozené uši nezachytily napoprvé. Opakuju, že tvé postavené je ošemetné.“

Vrátila jsem mu stejný pohled. Věděla jsem, že brzo už uvidím řezníky z Vendy s morrighanskými kordy u boků, že po zbytek života budu slyšet smrtelné výkřiky svého bratra a jeho spolubojovníků, které se na tom větrem ošlehaném útesů nesly ke mně, a to všechno kvůli tomuhle muži a jeho neúctě k hranicím a prastarým tradicím.

„Na mém postavení ve skutečnosti nic ošemetného není,“ ujistila jsem ho. „Ve své vlasti jsem hledaná osoba odsouzená za zradu, a ty jsi mě připravil o mou svobodu, moje sny a mého bratra o život. Ztratila jsem všechno, na čem mi záleželo, a ty nosíš bandalír mého mrtvého bratra jako důkaz. Co víc mi ještě můžeš vzít?“

Natáhl se a chytil mě, jeho palec pomalu klouzal k prohlubni v mém krku. Stiskl pevněji a já pod jeho dotekem ucítila zatřepotání pulsu.

„Věř mi, princezno,“ zašeptal. „Vždycky je ještě něco, oč můžeš přijít.“

láču pro vás, mí bratři a sestry,

pláču pro vás všechny,

neboť i když mé dny zde jsou sečteny,

léta vašeho trápení právě začínají.

Píseň Vendy

KAPITOLA OSMÁ

RAFE

Seděl jsem u stolu přímo proti Kadenovi. Zíral jsem na něj. Porcoval ho očima.

Když mě sem přivedli, nebyl jsem si jistý. Možná mě chtějí nakrmit. Nebo je mám pozorovat, jak jedí. Ruce jsem měl pořád spoutané za zády. Kaden upíjel pivo, pravidelně ke mně zvedal oči a tušil jsem, že se to v něm vaří stejně jako ve mně. Viděl, jak mě Lia líbala. To ho stravovalo jako nemoc.

Občas se u mě objevil někdo z místodržících, šťouchl mě do ramene, vyzval, ať piju, a pak se svému ubohému vtipu sami smáli. Postavili přede mě na stůl plný korbel. Jediný způsob, jak bych se mohl napít, by byl srkat z něj pěnu jako prase z koryta. Na to si budou muset sakra počkat – takovou žízeň jsem zase neměl.

„Kde je?“ zeptal jsem se znova.

Myslel jsem, že mi Kaden odpoví dalším mlčením, ale zavrčel. „Co ti na tom záleží? Já myslel, že pro tebe byla jen letní románek.“

„Nejsem bez srdce. Nechci, aby se jí něco stalo.“

„Já taky ne.“ Odvrátil se a dal se do řeči s jedním místodržícím.

Jen letní románek. Díval jsem se, jak z poháru stéká pěna, a myslel na Liino zamračení, když jsem to vyslovil, na to, jak se její rty ohrnuly znechucením. Určitě to jen hrála. To její zamračení jen mělo potvrdit naše lži. Musela vědět, proč to říkám. Ale jestli to hrála, tak hrála až moc dobře.

A trápilo mě ještě něco, něco, co jsem viděl v jejích očích, pohybech, náklonu její brady, co jsem slyšel v tvrdosti jejího hlasu, když jsme byli v cele. Tuhle Liu jsem neznal, takovou, co mluvila o dýkách a smrti. Co jí ten dobytek provedl?

Kaden se pořád mračil, když se ke mně zase obrátil. Ten červ v něm hlodal dál. „Vždycky se tak důvěrně zajímáš o princovy záležitosti?“

„Jen když to poslouží mým záměrům. Vždycky tančíš s dívkami, které máš zabít?“

Čelist mu křečovitě znehybněla. „Nikdy jsem tě neměl rád.“

„Ty mě rozpláčeš.“

Do stolu narazil místodržící, zavrávoral, narovnal se. Uvědomil si, že narazil do Kadena, a zachechtal se. „Komizar ještě trčí s naší královskou návštěvou? Nebo v ní? S modrou krví to i pro něj bude poprvé, co?“ Zamrkal a odpotácel se.

Naklonil jsem se k němu. „Ty jsi ji s ním nechal samotnou?“

„Drž hubu, emisare. Víš o tom prd.“

Posadil jsem se. Napnul jsem ruce proti poutům, která se mi zadírala do zápěstí. Cítil jsem, jak mi hoří spánky. Přemítal jsem nad těmi týdny v Cam Lanteux a co asi Lia musela vytrpět.

„Vím toho dost,“ ujistil jsem ho.

Vím, že až se zbavím těch okovů, zabiju tě.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Calantha mě odvedla zpátky do Svatyně. Když jsem klopýtala o své pytlovité šaty, tu a tam se ozývaly výbuchy smíchu. Komizar mi sebral provaz se slovy, že je to luxus, který si nezasloužím. Ano, vždycky bylo ještě něco, co mi může vzít, a nepochybovala jsem o tom, že najde věci, o kterých ani sama nevím, že mi na nich záleží, a kousek po kousku mě o ně připraví. Musela jsem hrát roli, kterou mi předepsal, roli ubohé princezny, která dostala, co si zasloužila.

Viděla jsem, že dosáhl svého cíle, když jsem spatřila ty civící tváře kolem mě. Dosáhl toho, abych jim připadala úplně obyčejná. Kaden se protlačil kruhem místodržících ke mně. Naše pohledy se setkaly a něco v hrudi se mi prudce stáhlo. Jak to mohl udělat? Věděl, že mě tu budou pohrdavě předvádět jako ubožačku, které se můžou vysmívat – a stejně mě sem přivedl? Předčí věrnost nějakému království cit k člověku, jemuž jste vyznali lásku? Popotáhla jsem si za pytlovité šaty, které mi padaly z ramen. Kaden mě odtáhl od Calanthy a od nenasytných pohledů místodržících do stínu za sloupem. Přitiskla jsem se ke kameni, vděčná za to, že mě chvíli má co podpírat. Kaden se mi díval do očí. Pootevřel rty, jako by pátral po něčem, co se dá říct. V obličeji měl vepsané obavy. Viděla jsem, že nic z toho nechtěl, a přece jsme tady byli – kvůli němu. Nehodlala jsem mu to ulehčovat. Ne.

„Takže tohle je ten život, který jsi mi sliboval? Vážně neodolatelné, Kadene.“

Vrásky kolem očí se mu prohloubily, jeho stále patrné napětí se zvýraznilo. „Zítra bude líp,“ zašeptal, „slibuju.“

Kolem nás spěchali sloužící s talíři naloženými tmavým horkým masem. Slyšela jsem, jak si přítomní mumlají o svém hladu, slyšela jsem těžké skřípání řad židlí odsunovaných po kamenné podlaze, jak se všichni usazovali ke stolu uprostřed místnosti. S Kadenem jsme zůstali za sloupem. V jeho očích jsem viděla jeden druh smutku, další jsem cítila ve svém srdci. Za tohle zaplatí jako všichni ostatní. Jen to ještě neví.

„Je tu jídlo,“ zamumlal konečně.

„Dej mi chvíli, Kadene. O samotě. Jen potřebuju…“

Zavrtěl hlavou. „Ne, Lio, nemůžu.“

„Prosím.“ Zlomil se mi hlas. Kousla jsem se do rtu a pokusila se předstírat klid. „Jen abych si spravila tyhle šaty. Dopřej mi trochu důstojnosti.“ Popotáhla jsem si pytlovinu přes rameno.

Podíval se nenápadně na mou ruku, která přidržovala pytlovinu na prsou. „Neudělej žádnou hloupost, Lio,“ varoval mě. „Až skončíš, přijď ke stolu.“

Přikývla jsem a on zdráhavě odešel.

Sklonila jsem se a odtrhla si lem. Pak jsem roztrhla „sukni“ až ke kolenům a svázala konce látky do uzlu. Totéž jsem udělala u krku, zauzlovala tam menší cípy tak, aby má ramena zůstala zakrytá. Doufejme, že Komizar nebude považovat za luxus i uzly.

Důstojnost. Kůže mě pod drsnou látkou svědila. Palce mě pálily chladem. Hlava se mi točila hladem. Na důstojnost jsem zvysoka kašlala. O tu mě připravili už dávno. Ale potřebovala jsem chvíli klidu, kdy mě nebude nic omezovat. V tom jsem nelhala. Dalo se něčeho takového dosáhnout tady?

Dar je citlivý způsob poznání. Poslouchá bez uší, vidí bez očí, uvědomuje si bez přemýšlení. Díky němu poslední z Předků přežili. Je to naučit se znehybnět a vědět.

Dihařina slova proudila mým tělem. Musela jsem nějak najít místo, kde by se dalo takového klidu dosáhnout. Naklonila jsem se proti sloupu, čekala na ticho, jaké jsem našla na louce. Zavřela jsem oči. Jenže tady ke mně mír nemohl přijít. K čemu je dar, když si ho nemůžete přivolat vůlí? Nepotřebovala jsem tiché vědění. Potřebovala jsem něco ostrého, smrtícího.

Moje zuřivé, hořké myšlenky se propletly, lavina vzpomínek a současných vjemů se snažila odhalit, na koho svalit vinu, rozlévala se ke všem, kteří se nějak prohřešili. Představovala jsem si doušek jedu pro každého, kdo mě sem dostal – kancléře, učence i pro matku, která můj dar úmyslně potlačovala. Kvůli nim jsem léta trpěla pocitem nedostatečnosti.

Rozechvěle jsem otevřela oči a zírala na špinavou kamennou zeď před sebou. Nedokázala jsem se pohnout. Byla jsem tisíce kilometrů daleko od toho, kým jsem byla a kým jsem chtěla být. Tiskla jsem záda ke sloupu, myslela si, že to je možná jediné, co mě drží na nohou – a pak jsem něco ucítila. Hukot. Pulzování v kameni, jemné a vzdálené. Dosáhlo k mé páteři, zahřálo ji, brnkající, opakované. Jako píseň. Přitiskla jsem dlaně ke kameni a pokusila se vstřebat ty slabé údery. Hrudí se mi šířilo teplo dolů po pažích, po nohou. Píseň se pomalu vzdalovala, ale teplo zůstávalo.

Vystoupila jsem zpoza sloupu. Jen vzdáleně jsem si uvědomovala hlavy, které se ke mně otáčely, šepot, něčí výkřik, ale já byla jako hypnotizovaná zamlženou postavou na druhé straně síně, skryté ve stínech, čekající. Čekající na mě. Zamrkala jsem, snažila se rozeznat obličej, ale nic se nezhmotnilo.

Mou pozornost narušilo ostré škubnutí, a když jsem se ohlédla, postava na druhé straně síně byla pryč. Zamrkala jsem. Ulrix mě postrčil ke stolu. „Komizar řekl sednout!“

Místodržící i sloužící mě pozorovali. Někteří se mračili, pár si jich vzájemně šeptalo. Viděla jsem, jak se někteří natáhli po amuletech, které jim visely na krku. Moje oči přejely po celé délce stolu a zastavily se na Komizarovi. Nepřekvapilo mě, že měl ve tváři vyryté vážné varování. Nehraj si se mnou. Upoutala jsem jejich pozornost jen pouhým nezaostřeným pohledem? Nebo tím, jak jsem mžourala, abych rozeznala postavu ve stínech? Ať už to bylo cokoli, zřejmě stačilo málo. Komizar si možná daru nijak nevážil, ale aspoň pár z nich po něm prahlo, hledali sebemenší známku toho, jak se projevuje.

A jejich dychtivost mi dodala odvahy. Pomalu jsem kráčela kupředu, nesla se tak, jako by roztrhaná pytlovina bylo královské roucho. Zvedla jsem hlavu a představila si vedle sebe Reenu a Natiyu. Moje oči klouzaly z jedné strany stolu ke druhé. Snažila jsem se dívat se do očí co největšího počtu přítomných. Pátrala jsem v nich. Přitahovala je na svou stranu. Drak není jediný, kdo dokáže krást. Na okamžik jsem si získala publikum, kterého si tak cenil, ale prošla jsem kolem něj ke svému místu a cítila, jak se mi do žil vrací chlad. Byl zloděj tepla stejně jako snů a můj krk ledově bodal. Jako by znal předem každý pohyb, jaký udělám, a už vypočítával protipohyby. Síla jeho přítomnosti byla pevná a prastará, něco pokřiveného a odhodlaného, staršího než zdi Svatyně kolem nás. Nestal se Komizarem jen tak.

Posadila jsem se na volnou židli vedle Kadena a ihned pochopila, že to bylo to nejhorší místo, které jsem si mohla vybrat. Přímo proti mně seděl Rafe. Jeho oči se do mě zabodly, pronikavé a namodralé, jasné v šeru, plné obav a hněvu, pátraly ve mně, místo aby se lhostejně odvrátily. Šlehla jsem po něm úpěnlivým pohledem s nadějí, že pochopí, a odvrátila se. Modlila jsem se ke všem bohům, aby to Komizar neviděl.

Vedle Rafea seděla Calantha, její korálkové oko zíralo na mě, to druhé, mléčně modré, pátralo na stole. Zvedla talíř s kostmi, lebkami a zuby, který ležel před ní, a zazpívala něco vendsky. Některá z těch slov jsem nikdy neslyšela.

„E cristav unter quiannad.“

Šum. Ticho. „Meunter ijotande.“

Zvedla kosti vysoko nad hlavu. „Yaveen hal an ziadre.“

Vrátila talíř na stůl a tiše dodala: „Paviamma.“

A na to překvapivě všichni stolovníci odpověděli společným, vážným paviamma, které se ozvěnou vracelo k ní.

Meunter. Nikdy. Ziadre. Žít. Nebyla jsem si jistá, co se právě stalo, ale tón zvážněl. Nějaká modlitba jakoby bezmyšlenkovitě odříkávaná. Je to začátek nějakého temného barbarského obřadu? Zavalily mě všechny ty děsivé historky, které jsem slýchala o barbarech jako dítě. Co budou dělat dál?

Naklonila jsem se ke Kadenovi a zašeptala: „Co je to?“ Calantha poslala talíř kolem stolu a každý z Venďanů se natáhl pro kost nebo lebku.

„Jenom vyjádření respektu k obětem,“ zašeptal Kaden. „Kosti jsou připomínkou toho, že každé jídlo je dar, který stál život nějakého tvora. Neměl by se přijímat bez vděčnosti.“

Modlitba? Dívala jsem se, jak talíř putuje kolem stolu, jak děsiví válečníci sahají do hromádky a přikládají vybělené ostatky ke kostem u svých opasků. Každé jídlo je dar. Zavrtěla jsem hlavou, jak jsem se snažila rozehnat své pochyby, potlačit to vysvětlení, které nesedělo do prostoru, jejž jsem si vytvořila. Vybavila jsem si vyzáblé tváře, které mě sledovaly při vstupu do města, a strach, který jsem cítila při zvuku kostí chrastících u jejich opasků. Můj první dojem ve mně probudil myšlenky na krvežíznivé barbary, kteří tak dávají najevo svou divokost.

Neuvědomila jsem si, že se mračím, dokud jsem si nevšimla, že mě Komizar pozoruje s potutelným úšklebkem. Odhalila jsem svou nevědomost, aspoň před ním, ale taky jsem ho přistihla, jak nenápadně pozoruje Kadena. Pomalé, nenucené zkoumání. Pořád to v něm hlodalo. Že Kaden uposlechl můj rozkaz, ne Komizarův.

Když se talíř s kostmi dostal až ke mně, natáhla jsem se a jednu z něj vzala. Byl to úlomek čelisti, k níž ještě zůstal přichycený zub, vyvařený dohladka, takže na ní nezůstal ani kousek masa. Cítila jsem, jak mě Rafe pozoruje, ale dávala jsem si záležet, abych se nepodívala jeho směrem. Postavila jsem se, vytáhla si nit z roztřepeného lemu a uvázala si s ní čelistní kost se zubem kolem krku.

„Umíš taky odříkat slova, princezno Arabello,“ zavolal Komizar, „nebo se umíš jen předvádět?“ Byla to výzva, abych k nim promluvila jejich jazykem? Nevědomky poukázal na mou silnou stránku. Možná jsem nevěděla, co každé slovo znamená, ale zopakovat jsem je uměla přesně. Což by dokázal jen málokdo. „Meunter ijotande. Enade nay, sher Komizar, te mias wei etor azen urato chokabre.“

Promluvila jsem plynule a byla jsem si jistá, že naprosto bez přízvuku. Místnost ztichla.

Rafe na mě zíral s pootevřenou pusou. Nebyla jsem si jistá, jestli mi rozuměl, ale Calantha se k němu naklonila a přeložila mu význam mých slov: Nejsi, drahý Komizare, jediný, kdo zná hlad. Komizar po ní vrhnul odsuzující pohled, aby ji umlčel.

Zadívala jsem se na dlouhou řadu Venďanů, mezi nimiž seděli i Griz, Eben, Finch a Malich. Jejich ústa zůstala stejně otevřená jako Rafeova. Obrátila jsem se zase ke Komizarovi. „A pokud už se mi chceš vysmívat,“ začala jsem, „žádám tě, abys mě aspoň oslovoval správně. Jezelia. Mé jméno je Jezelia.“

Čekala jsem na nějakou reakci, ale žádná nepřišla – ani od Komizara, ani od nikoho jiného. Moje předstíraná odvaha se roztříštila. Nikdo z nich to nezná. Sklopila jsem oči a posadila se.

„Och, já zapomněl, že vy boháči máte spoustu jmen, tak jako zimníků. Jezelia! Dobře, tak Jezelia,“ pronesl Komizar a zvedl ke mně posměšný přípitek. Ze rtů, které jsem před chvilkou umlčela, se vznesl smích. Následovaly žerty a další posměšné přípitky. Podařilo se mu podřídit ten okamžik svým potřebám. Všichni teď přemítali nad výstřelky boháčů včetně jejich mnoha jmen.

Začalo jídlo a Kaden mě povzbuzoval, abych se do něj pustila. Donutila jsem se spolknout pár soust. Věděla jsem, že někde hluboko uvnitř jsem vyhladovělá, ale v břiše se mi toho točilo tolik, že bylo těžké cítit vedle toho ještě hlad. Komizar rozkázal, aby Rafeovi rozvázali ruce, a mohl se tak najíst. Pak začal básnit o tom, jak si jiná království konečně Vendy všímají, dokonce posílají k jejímu stolu příslušníky svých dvorů. Mluvil sice uštěpačně a odpovídal mu smích ostatních, o nějž stál, ale všimla jsem si, jak se občas naklonil k Rafeovi a vyptával se ho na dalbrecký dvůr. Rafe opatrně volil slova. Zjistila jsem, že okouzleně přihlížím tomu, jak se v jediné chvíli dokázal proměnit ze spoutaného vězně v šarmantního emisara.

Pak jsem si všimla, jak se k němu Calantha naklonila a nalila mu další pivo, i když si o něj neřekl. Snaží se mu rozvázat jazyk? Nebo si ho všímá z jiných důvodů? Byla svým znepokojivým způsobem krásná. Jako z jiného světa. Bezbarvé vlasy jí splývaly v dlouhých vlnách na nahá ramena. Nic na ní nevypadalo přirozeně, včetně dlouhých štíhlých prstů s nalakovanými nehty. Přemítala jsem, jaké postavení asi tady ve Svatyni zastává. V síni byly i jiné ženy, pár jich sedělo vedle vojáků, většina z nich byly služky… a pak ta štíhlá postava ve stínu, kterou jsem viděla, pokud to byla žena. Ale Calantha v sobě měla neohroženost, zářila jí z pásky na oko i z jemného řetězu kostí u opasku.

Ohromovalo mě, jak se Rafe usmívá a hraje roli zkušeného vyslance, kterému jde jen o vlastní prospěch. Komizar se v hovoru s ním vyžíval, i když se snažil udržovat odstup. Rafe přesně věděl, co říct a kdy se neurčitě odmlčet, aby zvýšil Komizarovu zvědavost. Žasla jsem nad tím, kolik tváří má ten sedlák, do kterého jsem se zamilovala, tolik stran, které neznám. Dívala jsem se, jak se mu pohybují rty, jak se kolem očí skládají jemné vrásky, když se usmívá, hltala jsem očima šíři jeho ramen. Princ. Jak to, že mě to nenapadlo? Vzpomněla jsem si na jeho podmračený výraz ten první večer, kdy jsem ho obsluhovala v hostinci, na kousavá slova, kterými se mnou mluvil. Nechala jsem ho stát u oltáře. Jak musel být rozzuřený, když mě našel v té hospodě – a jak zkušený, když mě tam dokázal vystopovat! Bylo toho tolik, co jsem o něm ještě nevěděla.

Podívala jsem se na Komizara, který zmlknul, oči upřené na mě. Polkla jsem. Jak dlouho mě už pozoruje? Přistihl mě, jak zírám na Rafea?

Náhle zívl a lenivě sklouzl rukou po řemeni na hrudi. „Naši hosté už jsou jistě unavení, ale kam je uložím?“ Začal zdlouhavě vysvětlovat, že ve Vendě neberou zajatce, takže tu nemají vězení, protože i s jejich občany se spravedlnost vypořádá rychle. Nahlas zvažoval různé možnosti, ale cítila jsem, že nás vede po cestě, kterou si předem zmapoval. Řekl, že by nás oba mohl strčit na noc zpátky do cely, ale ta je vlhká a ponurá, je v ní jen jeden slamník, o který bychom se museli dělit. Při tom se podíval na Kadena. „Ovšem blízko mých komnat je prázdný pokoj, který se dá zavřít.“ Posadil se zpříma. „Ano,“ pronesl pomalu, jako by se rozhodoval. „Tam dáme posla. Ale kam bych měl dát princeznu, aby byla v bezpečí?“

Malich z druhého konce stolu zavolal: „Může zůstat u mě. Votamtaď neuteče a mám s ní vo čem mluvit.“ Vojáci kolem něj se zasmáli.

Kaden odstrčil židli a postavil se. Mračil se přitom na Malicha. „Zůstane v mých pokojích,“ prohlásil pevně.

Komizar se usmál. Nelíbilo se mi, kam ta hra vede. Zamnul si bradu. „Nebo že bych ji prostě zamknul s poslem? Třeba by to tak bylo nejlepší. Držet vězně spolu, co? Pověz mi, Jezelio, co by se ti líbilo víc? Nechám to na tobě.“ Jeho chladné, vyzývavé oči spočinuly na mně. Mračila jsem se na dalbreckého vyslance upřímně, nebo to bylo hrané? Vždycky je ještě něco, oč můžeš přijít. Hledal něco, čeho si cením víc než provazu kolem pasu.

Ruce v klíně pod stolem se mi třásly. Sevřela jsem je do pěstí a zase povolila, přinutila jsem je, aby se uvolnily, aby působily přesvědčivě. Odstrčila jsem židli, postavila se vedle Kadena. Zvedla jsem dlaň k jeho tváři, přitáhla si jeho hlavu blíž a dlouze, vášnivě ho políbila. Sklouzl mi rukou k pasu. Místnost vybuchla výskotem a hvízdáním. Pomalu jsem se zadívala do Kadenových překvapených očí.

„Po té dlouhé jízdě přes Cam Lanteux se cítím dobře se zabijákem,“ oznámila jsem Komizarovi. „Radši zůstanu s ním než s tímhle zrádný parazitem.“ Naposledy jsem se na Rafea zamračila. Vrátil mi pohled plný chladné zuřivosti. Ale byl živý. A prozatím se nestal něčím, oč by mě Komizar chtěl připravit.

KAPITOLA DESÁTÁ

Kadenův pokoj byl na konci dlouhé temné chodby. Měl malé dveře se širokými zrezivělými veřejemi a zámek ve tvaru kančí tlamy. Ani se nepohnuly, když se je pokusil otevřít, jako by dřevo bylo nabobtnalé vlhkem, a tak se do nich opřel ramenem. Konečně povolily a zhouply se tak, až praštily do zdi. Ukázal mi, abych šla dál jako první. Vstoupila jsem dovnitř, ale stěží stačila něco uvidět, než za námi těžké dveře zase zapadly. Slyšela jsem, jak Kaden přistupuje blíž, cítila, jak se kolem mě uzavírá horkost jeho těla. Pořád jsem na rtech cítila chuť jeho úst.

„Tak to je ono,“ pronesl prostě a já mu byla za to rozptýlení vděčná. Rozhlédla jsem se kolem a konečně zaznamenala rozlehlost místnosti.

„Je to větší, než jsem čekala,“ hlesla jsem.

„Pokoj ve věži,“ odpověděl, jako by se tím všechno vysvětlovalo – a protože stěny velké místnosti byly oblé, nejspíš to tak bylo. Šla jsem dál a vstoupila na huňatý černý kožešinový kobereček, který mým chodidlům konečně poskytl úlevu od chladné kamenné podlahy. Zavrtěla jsem palci, abych je zabořila hlouběji do měkké srsti, a pak můj pohled ulpěl na posteli. Byla malá, přistavená ke stěně. Uvědomila jsem si, že všechno uvnitř je prosté a spořádané, příbytek vojáka, jemuž záleží hlavně na praktičnosti obydlí. Vedle postele stál dřevěný sud s pokrývkami, velká truhla, pak tam byl studený krb a prázdný koš na topivo, umyvadlo a řada různých předmětů opřených vedle sebe o stěnu – koště, dřevěné tréninkové kordy, tři železné pruty, vysoký svícen a ty odrané boty, které měl na nohou po cestě přes Cam Lanteux, pořád pokryté bahnem. Nad hlavou mu visel obyčejný dřevěný lustr, v jehož lucernách zůstaly zbytky petroleje, jež stářím získaly temně nažloutlý odstín. Jenže pak jsem si všimla detailů, které s vojáckou strohostí neladily, a přes svou nepatrnost mi náhle připadaly větší než celý pokoj.

Pod postelí bylo narovnaných několik knih. Další důkaz toho, že lhal o tom, jak neumí číst. Ale hrdlo se mi stáhlo z pohledu na ozdoby. Na druhé straně pokoje visely z trámu kousky modrého a zeleného skla, navlečené na spletených kožených řemíncích. V rohu stálo křeslo a před ním ležely tkané barevné koberečky z hadříků a nečesané vlny. Dary světa. Přicházejí v mnoha barvách a podobách. Dihařiny koberečky. A v mělkém košíku na podlaze byly stuhy, asi deset proužků různých barev, s motivy sluncí a hvězd a půlměsíců. Přešla jsem blíž a zvedla jednu z nich, nechala si proklouznout purpurové hedvábí v dlani. Zamrkala jsem, protože mě pálily oči.

„Vždycky mi dají něco na rozloučenou, když odcházím,“ ozval se Kaden.

Ale teď naposledy ne. Teď ho vyprovázela jen kletba sladké milé Natiyi, ať mu od kopyt mého koně odlétají kameny do zubů. Teď už ho v tuláckém táboře nebudou nikdy vítat s otevřenou náručí.

Zalila mě hrůza. Něco se blížilo, dokonce i k tulákům. Vzpomněla jsem si na Dihařiny oči, cítila chvění její ruky na své tváři, když se se mnou loučila. Naslouchej, co ti říká vítr. Zůstaň silná. Slyšela, jak údolí něco šepotá? Teď jsem to cítila, něco se protahovalo podlahami a stěnami, stoupalo ve sloupech. Konec. Možná jsem jen cítila, jak se ke mně natahuje moje smrtelnost.

Slyšela jsem za sebou Kadenovy kroky a pak ucítila jeho ruce na svém pase. Pomalu si mě otáčel a přitahoval k sobě.

Ostře jsem se nadechla.

Jeho rty mi přejely po rameni. „Lio, konečně můžeme…“

Zavřela jsem oči. Tohle nedokážu. Ustoupila jsem od něj a prudce se k němu obrátila.

Usmíval se. S pozvednutým obočím. Nezastíraným, shovívavým úsměvem. On věděl.

V jediné chvíli se do mě zabodly vina a hněv. Prudce jsem se odvrátila a vydala se k truhle. Jeho volné haleny se nejvíc blížily tomu, co jsem si mohla obléct jako noční košili. Jednu jsem popadla a otočila se k němu. „A postel si beru já!“ Hodila jsem po něm složenou pokrývku.

Se smíchem ji chytil. „Nezlob se, Lio. Nezapomeň, že já vím, jaký je rozdíl mezi pravým polibkem a polibkem určeným pro Komizarovy oči.“

Pravým polibkem. Nemohla jsem popřít, že náš první polibek byl takový.

Kaden hodil pokrývku na koberec z kožešiny. „Líbání s tebou na louce nastavilo laťku vysoko, i když připouštím, že ten dnešní předstíraný si budu taky dlouho pamatovat.“ Škádlivě zvedl ruku a dotkl se koutku rtů, jako by chtěl zpečetit vzpomínku.

Dívala jsem se na něj, na jeho oči rozsvícené uličnickým pobavením, a něco ve mně se uvolnilo. Viděla jsem chlapce, který na chvíli zapomněl, že je zabiják, že mě sem unesl.

„Proč jsi hrál se mnou?“ zeptala jsem se.

Jeho úsměv se vytratil. „Byl to dlouhý den. Těžký. Chtěl jsem ti dopřát čas. A možná jsem doufal, že pro tebe nejsem jen menším zlem.“

Byl vnímavý. Jen ne dost vnímavý.

Ukázal na truhlu. „Když budeš chvíli hledat, najdeš tam i vlněné ponožky.“

Zalovila jsem hlouběji a u dna našla tři páry vysokých šedivých ponožek. Kaden se kvůli mně otočil zády a já shodila ten pekelný svědivý oděv z pytloviny. Kadenova košile byla teplá a měkká, sahala mi až ke kolenům, a jeho ponožky jsem vytáhla nad kolena.

„Na tobě to vypadá mnohem líp,“ poznamenal, když se zase obrátil. Přitáhl kožešinový koberec skoro k posteli, vzal ze sudu další pokrývku a položil ji na koberec přes tu první. Šla jsem se umýt do lavoru v rohu místnosti, zatímco Kaden se připravoval na noc, shazoval opasky a boty, zapaloval svíci. Řekl mi, že dveře v rohu vedou na klozet. Byl maličký a stroze vybavený, ale ve srovnání s tím, jak jsem si během posledních nocí při táboření s vojáky nemohla dopřát ani trochu soukromí, to bylo dokonalé. Na háčcích tam visely ručníky, a dokonce tam byl další Dihařin pletený kobereček, který mě chránil před studenou podlahou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zrádné srdce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.