Cal Newport

TAK DOBŘÍ, ŽE VÁS NEPŘEHLÉDNOU

Vášeň je na nic, práci snů získáte díky dovednostem

Copyright © 2012 by Calvin C. Newport.

All rights reserved.

Podle anglického originálu So Good They Can’t Ignore You: Why Skills Trump Passion in the Quest for Work You Love vydalo v edici Žádná velká věda nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2018.

Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Jan Šimral

Odpovědná redaktorka Vladimíra Válková

Šéfredaktor Marek Vlha

Redakční spolupráce Pavel Jonák, Gabriela Otteová

Grafická úprava David Dvořák

Sazba Stará škola (staraskola.net)

Obálka Pavel Junk, Tomáš Baránek

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

Ekniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: www.melvil.cz/tak-dobri]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

Sdílejte s hashtagem #takdobri

© Jan Melvil Publishing, 2018

ISBN 978-80-7555-047-7

Pro Julii

Předmluva

MNICHOVO NADŠENÍ

„Jděte za svou vášní“ je nebezpečná rada.

Thomas si to uvědomil na místě, které by vám asi jen tak nepřišlo na mysl. Šel po pěšině dubovým lesem, který se rozkládá v jižní kotlině hory Tremper Mountain. Jde o jednu z mnoha lesních stezek protínajících pozemek o rozloze asi jednoho kilometru čtverečního. Patří zenovému klášteru sídlícímu v této části Catskillského pohoří od začátku 80. let. Thomas už měl za sebou půlku svého dvouletého pobytu v klášteře, kde působil jako praktikující laický mnich. Když před rokem do kláštera přišel, splnil si svůj pracovní sen. O něčem takovém přemýšlel už roky. Poslechl hlas svého srdce planoucího pro vše spojené se zenem, a tak vyhledal toto odlehlé horské útočiště a na oplátku očekával příval štěstí. Když ale onoho odpoledne stál v tom dubovém lese, rozplakal se a kolem něj se řítily trosky jeho snů zborcených jako domeček z karet.

„Vždycky jsem si kladl otázku: ‚Jaký má vlastně život smysl?‘ “ řekl mi Thomas, když jsem se s ním poprvé potkal v bistru v Cambridgi ve státě Massachusetts. V tu dobu už uplynulo několik let od doby, kdy Thomasovi spadly v Catskillském pohoří klapky z očí, ale pořád si velmi zřetelně pamatoval, jak k tomu došlo. Dychtivě mi o tom vyprávěl, jako by mu vylíčení vlastních zážitků pomáhalo vymýtit z hlavy démony jeho složité minulosti.

Thomas získal dva bakalářské tituly – z filozofie a teologie – a magisterský titul ze srovnávací religionistiky. Potom došel k názoru, že praktikování zen-buddhismu je klíčem k životu, který dává smysl. „Nacházel jsem tak velké překryvy mezi filozofií, kterou jsem studoval, a buddhismem, že jsem měl hned jasno: ‚Stanu se praktikujícím buddhistou a díky tomu najdu odpovědi na všechny zásadní otázky,‘ “ řekl mi.

Po promoci ale Thomas potřeboval peníze, takže prošel řadou zaměstnání. Například strávil rok výukou angličtiny v Gumi, průmyslovém městě uprostřed Jižní Koreje. Spoustě lidí může připadat život ve východní Asii romantický, ale nadšení z exotiky brzy vyprchalo. „Vždycky v pátek večer po práci se kolegové scházeli u pojízdných stánků, které vedle výdejního okénka nabízely zastřešené venkovní sezení,“ říkal mi Thomas. „Popíjeli tam dlouho do noci soju [destilovanou rýžovou pálenku]. Během zimy stoupala ze stánků díky všem těm pijícím mužům pára. Ovšem mnohem barvitěji si pamatuju uschlé zvratky, kterými byly ulice pokryté následujícího rána.“

Hledání smyslu života zavedlo Thomase také do Číny a Tibetu. Rovněž strávil nějaký čas v JAR a dalších zemích, pak se dostal do Londýna, kde měl celkem nudnou práci spočívající v zadávání dat do počítače. Během tohoto období se Thomas dále utvrzoval v přesvědčení, že v buddhismu se skrývá klíč k jeho osobnímu štěstí. Postupem času se z jeho snění za bílého dne rozvinul plán žít jako mnich. „Vypěstoval jsem si neuvěřitelnou představu nádherného života v zenovém klášteře,“ vysvětloval mi. „Začal jsem si říkat, že by se mi tak splnil sen.“ Všechna další práce v porovnání s tím bledla. Byl odhodlaný jít za svou vášní.

Právě v Londýně se Thomas poprvé doslechl o zmíněném zenovém klášteře v horách a hned ho zaujalo, jak vážně bere klášter své poslání. „Jeho členové praktikovali skutečně intenzivní a upřímný zen,“ vzpomíná. Hlas jeho srdce trval na tom, že zenový klášter v horách je místem, kam Thomas patří.

Thomasovi zabralo devět měsíců, než prošel přijímací procedurou kláštera. Potom konečně dostal povolení, aby mohl v klášteře žít a praktikovat tam zen. Přiletěl na Kennedyho letiště, kde nasedl do autobusu mířícího na catskillský venkov. Cesta trvala tři hodiny. Autobus se po čase vymotal z newyorských předměstí a projížděl řadou malebných městeček. Krajina za oknem byla „čím dál tím hezčí“. Pak autobus konečně dorazil na úpatí hory Tremper Mountain, zastavil na rozcestí a Thomas vystoupil. Kdyby to byl vymyšlený příběh, celý tenhle kýčovitý výjev by působil až křečovitě symbolicky. Thomas kráčel od autobusové zastávky po silnici vedoucí ke vstupu do kláštera. Střežily ho dvě brány z tepaného železa, vždy otevřené pro nově příchozí.

Thomas vešel do areálu kláštera a pomalu se blížil k hlavní budově, čtyřpodlažnímu přestavěnému kostelu postavenému z místního šedomodrého pískovce. Budova byla roubená dřevem z tamních dubů. „Jako by se nám naše hora sama nabízela jako zázemí pro duchovní činnost,“ píší mniši z kláštera ve svých oficiálních materiálech. Thomas se prosmýkl těžkými dvoukřídlými dubovými dveřmi a za nimi se pozdravil s mnichem pověřeným vítáním nově příchozích. Když mi vyprávěl svůj příběh, měl problém přesně popsat pocity, které v tu chvíli cítil. Nakonec mi to vysvětlil následovně: „Bylo to jako mít obrovský hlad a vědět, že dostanete lákavě vonící oběd – tak jsem to v té chvíli cítil.“

Thomasův nový život v roli mnicha začal dobře. Žil v malé chatce zastrčené v lese nedaleko hlavní budovy kláštera. Během prvních dnů pobytu se Thomas zeptal staršího mnicha, který v podobné chatce bydlel už patnáct let, jestli už ho nepřestalo bavit věčně chodit po stejné lesní pěšině spojující chatky s klášterem. „Teprve se to začínám učit,“ odpověděl mnich rozvážně.

Dny v zenovém klášteře začínaly různě podle ročního období, někdy i ve 4.30 ráno. Za naprostého ticha mniši uvítali přicházející ráno čtyřiceti až osmdesáti minutami meditace na podložkách uspořádaných s „geometrickou přesností“ v hlavním sále. Výhled z gotických oken v průčelí sálu byl velkolepý, ale meditující mniši spočívali na svých podložkách příliš nízko, než aby mohli něco vidět. V zadní části místnosti seděli dva dohlížející muži, kteří občas procházeli mezi podložkami. Thomas vysvětloval: „Když jste začínali usínat, mohli jste je požádat, aby vás bouchli hůlkou, kterou měli pro tento účel u sebe.“

Po snídani probíhající ve stejném velkém sále byla každému přidělena práce. Thomas v rámci svých povinností čistil záchody nebo hloubil příkopy, ale také měl trochu anachronisticky pečovat o grafickou podobu klášterem vydávaného časopisu. Typický den pak pokračoval další meditací, rozhovory se staršími praktikujícími mnichy a často dlouhými, těžko pochopitelnými přednáškami na téma dharma. Vždy před večeří měli mniši čas sami pro sebe. Thomas často využíval této chvíle oddechu, aby si zatopil v chatce v kamnech na dřevo a připravil se tak na další chladnou catskillskou noc.

Thomasovy problémy začaly vyplouvat na povrch v souvislosti s takzvanými kóany. Kóan je podle zenové tradice slovní hádanka, nezřídka v podobě příběhu nebo otázky. Takové hádanky jsou vystavěny tak, aby na ně nepasovaly logické odpovědi, a nutily vás tak k daleko intuitivnějšímu porozumění skutečnosti. Když mi tento koncept Thomas vysvětloval, uvedl mi následující příklad, se kterým se setkal v počátcích svého pobytu v klášteře: „Ukažte mi nehybný strom v silném vichru.“

„Vůbec nevím, jak by měla vypadat odpověď,“ protestoval jsem.

„Během rozhovoru,“ odpověděl Thomas, „musíte odpovídat ihned, bez přemýšlení. Pokud se zarazíte, vyhodí vás z místnosti. Rozhovor tím skončí.“

„Jasně. Tak v tom případě by mě vyhodili.“

„Tady je odpověď, kterou jsem jim dal, abych kóan vyřešil,“ řekl. „Stál jsem jako strom a trochu mával rukama, jako kdyby foukal vítr. Vysvětluji to jasně? Pointa celého kóanu je v tom, že něco takového opravdu nemůžete vyjádřit slovy.“

Jednou z prvních velkých překážek, na niž mladý buddhista narazí při seriózním studiu zenu, je takzvaný „kóan Mu“: vyřešení takového kóanu je první z „osmi bran“ k zen-buddhismu. Dokud nedosáhnete onoho milníku, nikdo na vás ještě nepohlíží jako na seriózního studenta tohoto směru. Zdálo se mi, že se Thomasovi moc nechce mi tento kóan blíže vysvětlovat. Narazil jsem na něco takového během svého výzkumu zenu již dříve: jelikož tyto hádanky odporují racionalitě, jakýkoliv pokus o jejich popis někomu, kdo nepraktikuje zen-buddhismus, může vést k přílišné trivializaci. Proto jsem Thomase do dalšího vysvětlování netlačil. Raději jsem si informace sám vygoogloval. Tady je jeden nalezený překlad:

Poutník se zeptal Mistra Džóšúa: „Má pes buddhovskou podstatu?“ Džóšú řekl: „Mu.“

V čínštině odpovídá výraz mu přibližně slovu „ne“. Podle interpretací, které jsem našel, Džóšú neodpovídá na poutníkovu otázku, ale místo toho ji přehodí zpět na tazatele. Thomas měl problém tento kóan vyřešit. Intenzivně se jím zabýval celé měsíce. „Pořád jsem myslel jen na ten kóan,“ řekl mi. „Přemýšlel jsem o něm ve dne v noci. Nechal jsem ho ovládnout celé své tělo.“

Pak ho rozlouskl.

„Jednou jsem šel lesem a náhle přišla ta chvíle. Díval jsem se na listy stromů a najednou ‚já‘ zmizelo. Všichni zažíváme takové věci, ale nepřikládáme jim velký význam. Ale když se to stalo mně, byl jsem na takový prožitek připravený, takže padl na úrodnou půdu. Uvědomil jsem si: „Tak tohle ten kóan znamená.“ Thomas zažil záblesk jednotné podstaty všeho, která tvoří jádro buddhistického chápání světa. A právě tato jednota poskytla Thomasovi odpověď na zmíněný kóan. Byl tím nadšený a při příštím rozhovoru se starším mnichem udělal gesto – „jednoduché gesto, jaké běžně používáte snad každý den“ – které jasně ukázalo, že intuitivně porozuměl odpovědi na tento kóan. Díky tomu prošel první branou: oficiálně se stal seriózním studentem zenu.

Nedlouho po vyřešení kóanu Mu si Thomas uvědomil jednu věc týkající se nadšení. Kráčel stejným lesem, kde předtím rozlouskl kóan. Vyzbrojen porozuměním, které mu přineslo jeho vyluštění, začal chápat zdánlivě nesmyslné přednášky připravované po většinu dní staršími mnichy. „Jak jsem šel po té lesní pěšině, najednou jsem si uvědomil, že všechny jejich přednášky se vlastně týkaly téže věci jako kóan Mu,“ řekl Thomas. Jinými slovy, to bylo ono. Tohle bylo to, co nabízel život v roli zenového mnicha: stále sofistikovanější přemítání o tomto porozumění, které leží v jádru všeho.

Jeho nadšení dosáhlo vrcholu, mohl by se nyní právem nazývat praktikujícím zen-buddhistou, a přesto neprožíval absolutní mír a klid ani štěstí, o kterých tak snil a doufal v ně.

„Nahá pravda je, že se nic nezměnilo. Byl jsem úplně ten samý člověk, se stejnými obavami a úzkostmi. To vše jsem si uvědomil jednou v neděli pozdě odpoledne a rozplakal jsem se.“

Thomas se řídil hlasem svého srdce a jeho nadšení ho dovedlo do zenového kláštera v horách. Tak jako mnozí jiní věřil, že klíčem ke štěstí je rozpoznat správně svůj vnitřní hlas, své poslání, a potom se jej ze všech sil snažit naplnit. Ale jak si uvědomil onoho pozdního nedělního odpoledne v dubovém lese i Thomas, takové přesvědčení je až dětinsky naivní. Naplnění jeho snu stát se zen-buddhistou na plný úvazek nezafungovalo jako kouzlo měnící jeho život na něco báječného.

Jak Thomas zjistil, cesta ke štěstí (alespoň pokud jde o pracovní uplatnění) je příliš složitá na to, aby stačilo jen jednoduše odpovědět na klasickou otázku „Jak bych měl naložit se svým životem?“.

PÁTRÁNÍ ZAČÍNÁ

V létě 2010 začala moje posedlost jednoduchou otázkou: Jak je možné, že někteří lidé milují svoji práci, a tolika jiným lidem tento cíl uniká? Tato posedlost mě dovedla k lidem, jako je Thomas. A byly to právě jejich příběhy, co mi pomohlo upevnit přesvědčení, se kterým jsem už dlouho předtím koketoval: když chcete práci, kterou budete milovat, jít za svou vášní není zrovna užitečná rada.

Vysvětlení, co mě na tuto cestu navedlo, zní nějak takto. Můj zájem se začal rodit během léta 2010, kdy jsem byl postdoktorský výzkumný pracovník na Massachusettském technologickém institutu (MIT), kde jsem rok předtím obhájil doktorát z informatiky. Nastoupil jsem cestu vedoucí k profesuře, tedy v americkém kontextu k plnému úvazku vyučujícího na některé z vysokých škol. To je ostatně v postgraduálních programech, jako je ten na MIT, považováno za jedinou možnou variantu. Pokud nic nezkazíte, kariéra profesora je zaměstnání na celý život. Jinými slovy, v roce 2010 jsem plánoval postup, který klidně mohl být mým prvním a zároveň posledním hledáním práce. Pokud někdy existovala vhodná doba, abych přišel na to, jak se rodí nadšení pro práci zajišťující člověku živobytí, bylo to tehdy.

Moji pozornost ale v tu dobu mnohem více zaměstnávala zcela reálná možnost, že profesuru nakonec vůbec nezískám. Nedlouho po setkání s Thomasem jsem si domluvil schůzku se svým studijním poradcem, abych s ním probral možnosti hledání místa v akademické sféře. Hned se bez okolků zeptal: „S jak špatnou školou jste ještě ochoten se spokojit?“ Získat místo v akademické sféře bylo v USA vždy dost náročné, ale v roce 2010, kdy se ekonomika stále nacházela v recesi, to bylo ještě mnohem horší.

Aby těch komplikací nebylo málo, v předchozích letech se ukázalo, že moje výzkumná specializace není zrovna populární. Poslední dva absolventi ze skupiny, kde jsem psal svou dizertační práci, skončili na univerzitách v Asii a další dva postdoktorandi našli azyl ve švýcarském Luganu a v kanadském Winnipegu. „Musím říct, že mi celý ten proces připadal dost náročný, stresující a depresivní,“ řekl mi jeden z nich. Jelikož jsme s manželkou chtěli zůstat ve Spojených státech, ideálně na východním pobřeží, zužovalo to výrazně naše možnosti výběru. Stál jsem tudíž před reálnou hrozbou, že má akademická honba za prací skončí fiaskem a že budu muset s úvahami, co chci v životě dělat, začít zase prakticky od nuly.

Tehdy započalo období, které jsem později nazval „moje pátrání“. Kladl jsem si otázku: Jak lidé začnou mít rádi to, co dělají? A potřeboval jsem najít odpověď.

Tato kniha shrnuje, k čemu jsem během svého hledání dospěl.

Co můžete na následujících stránkách očekávat?

Jak už jsem naznačil dříve, již v rané fázi pátrání jsem si uvědomil (stejně jako přede mnou Thomas), že obecně přijímaný názor týkající se kariérního úspěchu – jděte za svou vášní – je zcela pomýlený. Nejen že nedokáže vysvětlit, jak se většině lidí podaří dosáhnout zajímavé kariéry, ale pro mnoho lidí může vše zhoršit: vede k chronické fluktuaci a k úporným úzkostem v situacích, kdy váš sen (stejně jako ten Thomasův) nevyhnutelně narazí do betonové zdi reality.

Z této premisy tedy vycházím a začínám pravidlem číslo 1 bořícím nadvládu hypotézy vášně. Ale tím to nekončí. Moje pátrání mě dovedlo dále než jen ke zjištění, co nefunguje. Chtěl jsem také přijít na kloub následujícímu: pokud je „Jděte za svou vášní“ špatná rada, co bych měl dělat místo toho? Hledání odpovědi, popsané v pravidlech číslo 2 až 4, mě přivedlo na nečekaná místa. Abych lépe porozuměl významu samostatnosti a nezávislosti, strávil jsem například celý den na biofarmě mladého absolventa jedné z nejprestižnějších amerických univerzit. Když jsem chtěl přesněji porozumět důležitosti dovedností, vydal jsem se za profesionálními muzikanty. Studoval jsem příklady vymírající kultury mistrovství a dozvěděl se tak leccos zásadního o tom, jak přistupujeme k práci. Také jsem se ponořil do světa kapitálových investorů, scenáristů, hvězdných počítačových programátorů, a samozřejmě i akademických kapacit, a to je jen několik příkladů z mnoha. To vše jsem podnikal ve snaze odhalit, co opravdu hraje roli při budování zajímavé kariéry a co nikoli. Byl jsem překvapený, kolik odpovědí se začalo rýsovat poté, co jsem rozehnal mlhu vytvářenou jednostranným následováním hlasu svého srdce.

Příběhy v této knize mají jednoho společného jmenovatele: zásadní roli schopností a dovedností. Faktory, díky nimž je skvělá práce skutečně tak skvělá, jsou výjimečné a cenné. Pokud se z nich chcete ve svém pracovním životě těšit, musíte na oplátku také nabídnout něco vzácného a cenného. Jinými slovy, než budete připraveni získat dobrou práci, musíte být sami v něčem dobří.

Samotné mistrovství v určitém oboru ale štěstí nezaručuje – což potvrzuje řada příkladů respektovaných, ale nešťastných workoholiků. Proto hlavní podstata mé argumentace směřuje dále než k pouhému získávání užitečných dovedností, a sice k důmyslnému umění investovat kariérní kapitál, který vaše dovednosti vytvářejí, do správné podoby vašeho pracovního života.

Taková argumentace zcela mění obecně přijímané názory v této oblasti. Odsunuje nadšení stranou a tvrdí, že je jen přirozeným doprovodným jevem správně pojímaného pracovního života. Neřiďte se svým srdcem. Ať se raději vaše srdce řídí vámi při vašem úsilí být, řečeno slovy mého oblíbeného citátu Steva Martina, „tak dobří, že vás nepřehlédnou“.

Pro mnohé bude takový koncept radikálním posunem od toho, na co jsou zvyklí. Jako každá myšlenka narušující zaběhlé pořádky se proto i tohle tvrzení potřebuje zjevit na scéně s náležitě velkým třeskem. Proto jsem tuto knihu pojal jako určitý manifest. Obsah jsem rozdělil do čtyř „pravidel“ a každému z nich jsem dal záměrně provokativní titulek. Zároveň jsem se snažil knihu psát stručně a výstižně. Chci představit novou optiku pohledu na svět, ale nechci představované závěry omílat pořád dokola v rámci nekonečných příkladů a diskusí. Tato kniha nabízí konkrétní rady, ale na jejích stránkách nenajdete návodná desatera ani osobnostní kvízy. Dané téma je příliš důležité, než aby se rozplynulo v konvenčních instantních návodech.

Než knihu dočtete, dozvíte se, jak dopadl můj vlastní příběh, a také vám prozradím něco o konkrétních způsobech, jak využívám zde popsané závěry ve svém vlastním pracovním životě. Rovněž se vrátíme k Thomasovi, který se po svém deprimujícím prozření v klášteře dokázal vrátit ke kořenům. Místo na hledání té správné práce se začal zaměřovat na to, aby pracoval správně, a nakonec začal mít poprvé ve svém životě rád to, co dělá. To je totiž ten druh štěstí, o jaký byste také měli usilovat.

Doufám, že až proniknete do podstaty textu, pomůže vám to osvobodit se od zjednodušujících módních frází jako „jděte za svou vášní“ a „dělejte to, co milujete“, které pomohly zplodit zmatky týkající se pracovního zaměření, sužující dnes tolik lidí. Tato kniha vás naopak navede na realistickou cestu ke smysluplnému a zajímavému pracovnímu životu.

PRAVIDLO ČÍSLO 1

NEVRHEJTE SE ZA HLASEM SVÉHO SRDCE

KAPITOLA 1

„Nadšení“ Steva Jobse

V této kapitole zpochybňuji platnost hypotézy vášně. Tato hypotéza tvrdí, že pracovní spokojenosti dosáhnete, když si budete hledat práci na základě již existujícího nadšení pro určitý obor nebo činnost.

HYPOTÉZA VÁŠNĚ

V červnu 2005 Steve Jobs vykročil k řečnickému pultíku na sportovním stadionu ve Stanfordu, aby pronesl slavnostní řeč určenou čerstvým absolventům Stanfordovy univerzity. Pod talárem měl rifle a sandály a popisoval 23 tisícům mladých lidí zásadní příběhy ze svého života. Asi ve třetině svého proslovu Jobs nabídl posluchačům následující radu:

Musíte si najít něco, co milujete… Jediný způsob, jak dělat skvělou práci, je milovat to, co děláte. Pokud jste ještě nic takového nenašli, hledejte dál a nevzdávejte to.

Když skončil, dostalo se mu ovací vestoje. I když Jobsova řeč zahrnovala několik různých příběhů, jeho důraz na to, abyste dělali něco, co milujete, z proslovu jasně vyčníval. Když například univerzita vydávala oficiální tiskovou zprávu o celé akci, bylo tam uvedeno, že Jobs „vyzval absolventy, aby uskutečnili své sny“.

Brzy poté někdo pověsil na YouTube neoficiální video s Jobsovým projevem, které se začalo virálně šířit a získalo přes 3,5 milionu zhlédnutí. Když pak Stanford uveřejnil oficiální video, viděly jej další 3 miliony lidí. Komentáře pod ním se točily především kolem toho, jak je důležité milovat svoji práci. Diváci si vyměňovali dosti podobné dojmy:

„Největší poučení pro mě je, že člověk si má najít svůj smysl života, jít v pracovní oblasti za hlasem svého srdce… Život je moc krátký na to, abyste dělali něco, co musíte.“

„Jděte za svou vášní – život je od toho, aby se žil.“

„Nadšení je motorem života.“

„Jenom když jste nadšení pro svoji práci, má to smysl.“

„ ‚Nevzdávejte to.‘ Amen.“

Dá se tedy říct, že spousta lidí z těch milionů diváků byla nadšená. Steve Jobs (jinak guru ikonoklastického myšlení) svým pomyslným razítkem schválil nesmírně líbivou a populární kariérní radu, které říkám hypotéza vášně:

HYPOTÉZA VÁŠNĚ

Cestou k pracovní spokojenosti je nejprve zjistit, pro co jste zapálení, a potom si najít práci, která s tím bude v souladu.

Tato hypotéza je jednou z nejotřepanějších frází, na které můžete narazit v současné americké společnosti. Kdo má tolik štěstí, aby si mohl alespoň částečně vybírat svou životní náplň, bývá tímto sloganem bombardován od útlého dětství. Jsme nabádáni k tomu, abychom zahrnovali obdivem odvážné lidi řídící se svým nadšením, a litovali konformní trubce, kteří se drží vyšlapaných cestiček.

Pokud o všudypřítomnosti této myšlenky pochybujete, zastavte se příště v knihkupectví na pár minut před regálem s kariérním poradenstvím a prolistujte několik knih. Pokud odhlédneme od různých návodů na psaní životopisů a praktických rad, jak se chovat u pracovního pohovoru, je těžké najít knihu, která by nepropagovala hypotézu vášně. Takové knihy mají názvy jako „Jak se s kariérou trefit do černého: Propojení vaší osobnosti s tím, co budete rádi dělat“ nebo „Dělejte to, co jste: Objevte cestu k perfektní kariéře díky tajemství typů osobnosti“ a slibují, že už vám stačí vyplnit jenom pár osobnostních testů a najdete si svoji vysněnou práci. V poslední době se šíří nová agresivnější odnož hypotézy vásně, která láme hůl nad tradiční „prací v kancelářských kójích“. Takovou formu práce označuje za špatnou již ze samé podstaty a tvrdí, že hlas vašeho srdce vyžaduje, abyste se na vlastní pěst pustili do něčeho nového. Tento směr je reprezentován tituly jako „Utečte ze světa kancelářských kójí“, kde si podle jedné recenze „osvojíte triky, jak začít vrnět blahem“.

Takové knihy, stejně jako tisíce bloggerů na plný úvazek, profesionálních poradců a samozvaných guruů, kteří krouží kolem centrálního tématu štěstí na pracovišti, všem vnucují jeden jediný závěr: pokud chcete být šťastní, musíte jít za svou vášní. Jak mi řekl jeden prominentní kariérní poradce, věta „dělejte to, co milujete, a peníze si vás najdou“ se fakticky stala mottem celého oboru kariérního poradenství.

Celá věc ale v sobě ukrývá problém: když se proderete mlhou oněch rádoby pozitivních sloganů a podrobněji se zaměříte na to, jak skutečně vypadaly začátky lidí plných zápalu a nadšení jako Steve Jobs, nebo se zeptáte vědců, co opravdu vytváří radost z práce, začne se všechno jevit mnohem složitěji. Budete nacházet jednotlivé dílky pochybností, a když je složíte dohromady, vzniklá skládačka naruší zdánlivě kompaktní strukturu hypotézy vášně, což nakonec vykreslí znepokojivý závěr: „Jděte za svou vášní“ může být vážně hrozná rada.

Někdy v době, kdy jsem končil postgraduál, jsem si začal zmíněné dílky skládat i já, což mě nakonec dovedlo k absolutnímu odmítnutí hypotézy vášně a odstartovalo výpravu za poznáním toho, co je opravdu důležité při vytváření práce, kterou budete milovat. Pravidlo číslo 1 je zaměřené proti nadšení, protože porozumění omylu skrytému za radou „Jděte za svou vášní“ vytváří základ pro vše, co následuje. Asi nejlepší bude začít tím, o čem už byla řeč – skutečným příběhem Steva Jobse a založení společnosti Apple Computer.

ŘIĎTE SE TÍM, CO STEVE JOBS DĚLAL, NE TÍM, CO ŘÍKAL

Kdybyste se setkali s mladým Stevem Jobsem v letech před vznikem společnosti Apple Computer, neřekli byste do něj, že je to někdo, kdo hoří nadšením pro založení technologické firmy. Jobs navštěvoval Reed College, prestižní výspu svobodných umění v Oregonu. Nechal si narůst dlouhé vlasy a oblíbil si chození naboso. Na rozdíl od jiných technologických vizionářů své doby se Jobs nijak zvlášť nezajímal ani o podnikání, ani o elektroniku. Raději studoval historii Západu, tanec, a občas zabrousil i do východního mysticismu.

Jobs zanechal studia po prvním roce, ale zůstal ještě nějakou dobu v areálu kampusu, spával na podlaze u kamarádů a v místním chrámu Hare Krišna loudil jídlo zdarma. Díky své nekonvenčnosti se v kampusu stal celebritou – v tehdejší terminologii kampusu byl určitým druhem „hipíka“. Jak poznamenává Jeffrey S. Young ve své důkladně podložené biografii z roku 1988 Steve Jobs: The Journey Is the Reward (Steve Jobs: Sama cesta je odměnou), Jobse postupně přestal život nuzáka bavit a na začátku 70. let se vrátil domů do Kalifornie, nastěhoval se zpátky k rodičům a dokopal se k nástupu na noční směny do Atari (tato společnost jej zaujala inzerátem v San Jose Mercury News ve znění: „Užijte si zábavu a vydělejte si při tom peníze.“). Během tohoto období Jobs dělil svůj čas mezi Atari a venkovskou komunitu All-One Farm nacházející se severně od San Franciska. Potom se rozhodl svoji práci v Atari na několik měsíců přerušit, aby se mohl vydat na spirituální cestu po Indii. Po návratu začal s intenzivní meditací v blízkém zenovém centru v Los Altos.

V roce 1974, tedy již po Jobsově návratu z Indie, založil místní technik a podnikatel Alex Kamradt společnost Call-in Computer zaměřenou na pronájem kapacity jednoho centrálního počítače. Kamradt požádal Steva Wozniaka, aby navrhl uživatelskou jednotku, kterou by mohl prodávat klientům. Uživatelé by jejím prostřednictvím přistupovali ke zmíněnému centrálnímu počítači. Na rozdíl od Jobse byl Wozniak posedlý technologiemi a v elektronice platil za velké eso a také tento obor formálně studoval na univerzitě. Na druhou stranu ale neměl buňky na obchod, takže nechal svého dlouholetého přítele Jobse, aby dojednal detaily smlouvy. Všechno šlo jako na drátkách až do podzimu 1975, kdy Jobs na nějakou dobu odešel do komunity All-One. O svém odchodu Kamradtovi bohužel předem neřekl. Když se vrátil, jeho místo už bylo obsazené.

Tenhle příběh vyprávím, protože je z něj zjevné, že Jobs tehdy nebyl žádným nadšencem do technologií a podnikání, byť do založení společnosti Apple Computer v tu dobu zbýval méně než rok. Jinými slovy, v období těsně přecházejícím založení jeho vizionářské společnosti byl Steve Jobs rozpolceným mladým mužem usilujícím o duchovní osvícení, který projevoval povrchní zájem o elektroniku jen tehdy, když mu slibovala rychlý zisk.

A právě s takovým přístupem Jobs téhož roku doklopýtal k velkému bodu zlomu. Všiml si, že místní počítačoví maniaci jsou nadšeni nástupem osobních počítačů ve formě stavebnice, které si mohli zkompletovat sami doma. (Nebyl jediný, kdo si všiml potenciálu tohoto fenoménu. Když jeden ambiciózní mladý student Harvardu viděl na obálce časopisu Populární elektronika zářit první osobní počítač ve formě stavebnice, založil společnost, která pro tento nový model vyvinula příslušnou verzi programovacího jazyka BASIC. Nakonec odešel ze školy, aby mohl své podnikání dále rozvíjet. Svou firmu pojmenoval Microsoft.)

Jobs představil Wozniakovi nápad zkonstruovat pro osobní počítače ve formě stavebnice základní desku s plošnými spoji a prodávat ji místním nadšencům. Původní plán byl vyrábět desky s náklady 25 dolarů na kus a prodávat je za 50 dolarů. Jobs chtěl celkem prodat sto desek, což by mu po odečtení nákladů na jejich výrobu a poplatku tisíc pět set dolarů za samotný návrh desky vyneslo pěkný zisk ve výši tisíc dolarů. Wozniak ani Jobs ale kvůli tomuto projektu nedali výpověď z práce. Zcela zjevně šlo jen o obchodní spekulaci s nízkým rizikem, které se věnovali ve svém volném čase.

Od tohoto bodu příběh rychle spěje ke vzniku legendy. Steve dorazil naboso do krámku Byte Shop, což byl průkopnický obchod s počítači v Mountain View patřící Paulu Terrellovi. A nabídl majiteli obchodu základní desky s plošnými spoji. Terrell samotné desky prodávat nechtěl, ale řekl, že by koupil celé zkompletované počítače. Za každý by zaplatil pět set dolarů. Měl zájem o padesát kusů, a to co nejdříve. Jobs se chopil příležitosti, jak vydělat ještě více peněz, než měl původně v plánu, a začal lepit dohromady startovní kapitál. A právě díky nečekanému zisku z tohoto obchodu vznikla společnost Apple Computer. Jak zdůrazňuje Young: „Jejich plány byly skromné a opatrné. Nesnili o tom, že dobudou svět.“

ZAPEKLITOST POUČENÍ Z JOBSOVA PŘÍBĚHU

Pustil jsem se zde do podrobného líčení Jobsova příběhu, protože když jde o nalezení naplňující práce, detaily hrají důležitou roli. Kdyby se býval mladý Steve Jobs řídil svou vlastní radou a věnoval se práci, kterou miloval, pravděpodobně bychom ho o mnoho let později našli jako jednoho z nejoblíbenějších učitelů v zenovém centru v Los Altos. Ale on se tou jednoduchou radou neřídil. Společnost Apple Computer se zcela zjevně nezrodila z lásky či z nadšení, ale byla výsledkem šťastné shody okolností, kdy obchodní projekt založený na skromných a opatrných plánech nečekaně vyrazil raketovou rychlostí ke hvězdám.

Nepochybuji o tom, že Jobs postupně začal pro svou práci hořet: pokud jste sledovali některá z jeho slavných vystoupení, viděli jste muže, který evidentně miluje to, co dělá. A co má být? Vyplývá z toho jenom to, že je dobré mít rádi to, co děláte. Taková rada, byť pravdivá, hraničí s tautologií a nijak nám nepomáhá zodpovědět naléhavou otázku: Jak najdeme práci, kterou nakonec budeme milovat? Měli bychom jako Jobs odolat jedné jasně vytyčené kariérní cestě a raději zkusit spoustu malých projektů s tím, že jeden z nich vyjde? Hraje roli, jaký obor zvolíme? Jak poznáme, jestli máme u nějakého projektu setrvat a kdy se posunout dál? Jinými slovy, Jobsův příběh více otázek vyvolává, než zodpovídá. Spolehlivě ukazuje snad jen to, že minimálně pro Jobse opravdu nebyla rada „Jděte za svou vášní“ nijak zvlášť užitečná.

KAPITOLA 2

Nadšení je vzácné

V této kapitole snáším argumenty pro to, že čím více hledáte příklady hypotézy vášně, tím více zjišťujete, jak málo jich je.

ZJIŠTĚNÍ ORGANIZACE ROADTRIP NATION

Ukazuje se, že Jobsova klikatá cesta k naplňující práci je mezi zajímavými lidmi s výjimečnými kariérami dosti typická. V roce 2001 se skupina čtyř kamarádů, čerstvých absolventů vysoké školy, vydala autem na cestu po celé zemi, aby vyzpovídali lidi, jejichž „životy jsou založeny na něčem, co jim dává smysl“. Čtveřice přátel hledala inspiraci pro budování vlastní naplňující kariéry. O své cestě natočili dokument, který se následně rozrostl na dokumentární sérii vysílanou v americké veřejnoprávní televizi. Nakonec založili nevládní organizaci nazvanou Roadtrip Nation s cílem pomoci dalším mladým lidem jejich cestu zopakovat. Organizace Roadtrip Nation je důležitá mimo jiné proto, že udržuje rozsáhlý videoarchiv rozhovorů pořízených v rámci zmíněného projektu.1 Zřejmě neexistuje žádný lepší samostatný zdroj umožňující do hloubky zkoumat, jak lidé reálně dosáhnou lákavé kariéry.

Když věnujete nějaký čas sledování těchto volně dostupných videí, brzy zjistíte, že spletitost cesty Steva Jobse je spíše pravidlem než výjimkou. Například tři vysokoškoláci se na jednom z videí snaží dostat ze známého moderátora amerického veřejnoprávního rozhlasu Iry Glasse odpověď na otázku „jak zjistit, co vlastně chci“ a „v čem budu dobrý“. „Ve filmech člověk pořád slyší, že by si prostě měl splnit svoje sny,“ říká jim Glass. „Ale já tomu nevěřím. Věci se dějí postupně.“

Glass zdůrazňuje, že člověk v žádném oboru nezazáří přes noc. Jako příklad uvádí, jak dlouho mu trvalo dostat se v rádiu na takovou úroveň, aby si mohl vybírat, co chce dělat. „Klíčová věc je přinutit se k práci a vydupat si ze země tvrdou prací nové dovednosti. To je na tom to nejtěžší,“ říká. Glass si pak všiml protažených obličejů tazatelů, kteří zřejmě doufali, že uslyší něco více povznášejícího, než je to dřina, musíte to překousnout. A tak ještě pokračoval: „Myslím, že váš problém je, že se snažíte všechno teoreticky posoudit a hodnotit, než se do toho pustíte. A to je vaše obrovská chyba.“2 I další rozhovory v archivu jsou založeny na totožné myšlence, že je těžké předem předpovědět, co si nakonec zamilujete. Například astrobiolog Andrew Steele emotivně prohlašuje: „Ne, neměl jsem ani ponětí, co budu dělat. Nesnáším systémy, kde vám říkají, že se teď hned musíte rozhodnout, co budete dělat.“ Jeden ze studentů se Steela ptá, jestli začal svůj doktorský program „s nadějí, že jednoho dne změní svět“.

„Ne,“ odpovídá Steele. „Jenom jsem chtěl mít víc možností.“3

Al Merrick, zakladatel společnosti Channel Island Surfboards specializující se na surfařská prkna, vypráví podobný příběh, jak k nadšení pro svou práci doslova doklopýtal až po nějakém čase. „Lidé se vším hrozně spěchají, až je to smutné,“ řekl tazatelům. „Nezačínal jsem s představou, že vybuduji velké obchodní impérium,“ vysvětluje Merrick ve videu. „Stanovil jsem si cíl, že budu nejlepší v tom, do čeho se pustím.“4

V dalším dokumentu William Morris, věhlasný foukač skla ze Stanwoodu ve státě Washington, ukazuje skupině studentů svou dílnu, kterou si zřídil v přestavěné stodole stojící nedaleko pobřeží oceánu. Stodola je obklopená bujnými lesy amerického severozápadu. „Mám mraky nejrůznějších zájmů a nejsem schopná se zaměřit na nic konkrétního,“ stěžuje si jedna ze studentek. Morris se na ni podívá: „Nikdy si nebudete úplně jistá. A ani byste o tu absolutní jistotu neměla stát.“5

Z těchto rozhovorů jasně vyplývá jeden klíčový poznatek: Cesta k atraktivní kariéře je často klikatá, což odporuje jednoduché myšlence, že stačí jenom jít za svou vášní.

Tento závěr může být překvapivý pro ty z nás, kdo se dlouho vyhřívali v záři hypotézy vášně. Nepřekvapil by ale početnou skupinu vědců zkoumajících otázky spokojenosti na pracovišti prostřednictvím důkladného, externě ověřovaného výzkumu. Již desítky let přicházejí s podobnými závěry, ale v současné době jim není v oblasti kariérního poradenství příliš nasloucháno. A právě k těmto přehlíženým výzkumným snahám bych chtěl nyní obrátit vaši pozornost.

VĚDA O NADŠENÍ

Jak je možné, že někteří lidé mají svoji práci rádi, ale tolik dalších k ní má negativní vztah? Odpoví nám závěry společenskovědního výzkumu studijního průvodce CliffsNotes: Existuje řada různorodých důvodů, proč mohou být lidé v práci spokojení, ale zjednodušující představa o propojení práce s již předtím existujícím nadšením pro určitý obor či oblast mezi nimi není.

Abych vám lépe přiblížil skutečnosti objasněné tímto výzkumem, tady jsou tři ze zajímavých závěrů, na něž jsem narazil:

Závěr číslo 1: Profesní nadšení je vzácné

V roce 2002 výzkumný tým vedený kanadským psychologem Robertem J. Vallerandem předložil skupině 539 kanadských univerzitních studentů rozsáhlý dotazník.6 Dotazník byl sestaven tak, aby zodpověděl dvě důležité otázky: Jsou tito studenti pro něco zapálení? A pokud ano, pro co?

Jádrem hypotézy vášně je předpoklad, že všichni jsme pro něco zapálení a je třeba si uvědomit, co to je. Dotazník uvedený předpoklad otestoval. Zde jsou závěry průzkumu: u osmdesáti čtyř procent zpovídaných studentů bylo zjištěno, že jsou pro něco zapálení. To zní jako dobrá zpráva pro zastánce hypotézy vášně – ovšem jen dokud se neseznámíte s detaily. Tady je pět nejčastějších zjištěných zálib: tanec, hokej (šlo o kanadské studenty), lyžování, četba a plavání. I když jsou pro tyto činnosti studenti zapálení, až dojde na výběr pracovního uplatnění, dané záliby jim příliš nepomohou. Skutečnost je taková, že jen čtyři procenta ze všech zjištěných zálib měla vůbec nějaký vztah k práci nebo vzdělání a zbylých devadesát šest procent spadalo jen do kategorie volnočasových koníčků, jako je sport nebo výtvarné činnosti.

Chvilku se nad uvedenými výsledky zamyslete, protože hypotéze vášně zasadily pořádnou ránu. Jak se můžeme řídit hlasem svého srdce, když nemáme žádné relevantní záliby, které by byly našemu srdci blízké? Minimálně pro tuto skupinu kanadských studentů platí, že velká většina z nich bude potřebovat odlišnou strategii pro volbu povolání.

Závěr číslo 2: Nadšení potřebuje svůj čas

Amy Wrzesniewská, profesorka na Yaleově univerzitě zabývající se chováním lidí v organizacích, si vybudovala kariéru na tématu, jak lidé přemýšlejí o své práci. Její průlomová práce publikovaná v časopise Journal of Research in Personality ještě v době, kdy byla postgraduální studentkou, zkoumá odlišnosti mezi zaměstnáním, kariérou a profesí.7 Zaměstnání je podle definice Wrzesniewské činností umožňující zaplatit účty, kariéra je cesta k lepší a lepší práci a povolání je práce, která je důležitou součástí vašeho života a nezbytnou součástí vaší identity.

Wrzesniewská se dotazovala zaměstnanců z řady profesí, od doktorů přes počítačové programátory až po administrativní pracovníky. Zjistila, že většina lidí se silně ztotožňuje s jednou z výše uvedených definic práce. Možným vysvětlením těchto rozdílných zařazení samozřejmě je, že některé profese jsou považovány za lepší než jiné. Hypotéza vášně například předpovídá, že v profesích vyskytujících se často v kariérních přáních (třeba lékař nebo učitel) by měl být vysoký podíl lidí, kteří svou práci skutečně vnímají jako povolání či přímo poslání. Oproti tomu v profesích s ne tak výrazným pozlátkem (tedy v těch, po nichž nikdo moc netouží) by neměl být skoro nikdo, kdo svou práci vnímá jako povolání či poslání. Aby popisovanou hypotézu otestovala, zaměřila se Wrzesniewská na skupinu zaměstnanců zastávajících tutéž pozici s téměř totožnou náplní práce – administrativní asistenty na vysoké škole. Jak přiznala, byla sama překvapena, že tito zaměstnanci byli, co se týče nazírání na svou pozici jako na zaměstnání, kariéru nebo povolání, víceméně rovnoměrně rozděleni. Zdá se tedy, že samotný typ práce nutně nemá vliv na to, zda a do jaké míry mají lidé svoji práci rádi.

Zastánci hypotézy vášně by ale mohli namítnout, že pozice jako například administrativní asistent na vysoké škole bude přitahovat velmi rozličné typy zaměstnanců. Někteří na pozici nastoupí, protože jsou zapálení pro sektor vyššího vzdělávání, a proto budou svoji práci milovat. Jiní mohou takovou pozici váhavě přijmout z jiných důvodů, třeba díky její stabilitě a kvalitním benefitům, a proto zřejmě budou svou prací méně uchvácení.

Ale tím výzkum Wrzesniewské zdaleka neskončil. Aby zjistila, proč vidí administrativní asistenti svou práci tak odlišně, kladla jim ještě doplňující otázky. Zjistila, že nejsilnějším indikátorem toho, zda bude asistent vnímat svoji práci jako povolání, je počet let strávených na této pozici. Tedy čím více zkušeností asistent má, tím je pravděpodobnější, že bude svou práci milovat.

Takový výsledek zasazuje hypotéze vášně další ránu. Podle výsledků průzkumu Wrzesniewské nejsou nejšťastnější a nejnadšenější ti zaměstnanci, kteří si vybírali pozici na základě hlasu svého srdce, ale ti, kteří svoji práci dělají už dostatečně dlouho na to, aby v ní byli dobří. Když se nad tím člověk zamyslí, je to vlastně logické. Pokud máte mnohaleté zkušenosti, měli jste čas zlepšovat se v tom, co děláte, a víte, že svou práci vykonáváte efektivně. Rovněž jste měli čas navázat silné vztahy se spolupracovníky a zažít spoustu případů, kdy vaše práce pomohla druhým lidem. Nejdůležitější ale je, že uvedené výsledky odporují hypotéze vášně, jež naopak zdůrazňuje okamžité štěstí, které se má dostavit, když propojíte práci s již existujícím opravdovým nadšením.

Závěr číslo 3: Nadšení je vedlejším účinkem mistrovství

Na začátku oblíbené přednášky na TEDu nazvané „Překvapivé vědecké poznatky o motivaci“ zmiňuje Daniel Pink svoji knihu Pohon a říká publiku, že strávil několik posledních let studiem vědecké disciplíny zabývající se lidskou motivací. „Narážíme tu na obrovský rozdíl,“ říká Pink. „Když se podíváte na vědecké výsledky, existuje zjevný rozpor mezi tím, co zjistila věda, a tím, jak se chová svět byznysu.“ Když Pink mluví o tom, „co zjistila věda“, má z velké části na mysli čtyřicet let starý teoretický rámec známý jako teorie sebeurčení (Self-Determination Theory – SDT), což je pravděpodobně nejlepší momentálně dostupné vědecké vysvětlení toho, proč nás některé aktivity nadchnou, zatímco jiné nás nechávají chladnými.8

Teorie sebeurčení nám říká, že motivovanost, ať už na pracovišti nebo mimo něj, vyžaduje, abychom naplnili tři vlastní základní psychologické potřeby – faktory popisované jako „duševní strava“ nutné k tomu, abychom se cítili skutečně motivováni svou prací:

- Potřeba být autonomní: pocit, že máte kontrolu nad svou pracovní náplní během dne a že vaše pracovní činnost je důležitá.

- Potřeba být kompetentní: pocit, že jste dobří v tom, co děláte.

- Potřeba být zapojen do sociálních vztahů: pocit propojení s dalšími lidmi.

Poslední potřeba je nejméně překvapivá: Pokud totiž máte blízké vztahy s lidmi na pracovišti, budete mít svou práci raději. Dvě první potřeby jsou zajímavějším námětem k diskusi. Je například zjevné, že autonomie a kompetentnost spolu souvisejí. Na většině pracovních pozic přichází s vaším zlepšováním nejen pocit úspěchu pramenící z kvality vaší práce, ale běžná je i odměna ve formě větší pracovní samostatnosti. Uvedené závěry pomáhají vysvětlit zjištění Amy Wrzesniewské: jedním z důvodů, proč byli zkušenější asistenti spokojeni se svou prací, je možná to, že vybudovat si příslušnou kompetentnost a autonomii, které s sebou nesou pracovní spokojenost, určitou dobu trvá.

Stejně zajímavá je i položka, již tento seznam základních psychologických potřeb nezahrnuje. Všimněte si, že vědci nezjistili, že by pro motivovanost bylo důležité „propojení práce s již předtím existujícím nadšením“. Jako důležité byly naopak identifikovány obecnější znaky, nijak nepropojené s konkrétním typem práce. Kompetentnost a autonomie jsou dostupné pro většinu lidí v celé řadě různých profesí – za předpokladu, že jsou ochotni odvést tvrdou práci nutnou pro dosažení mistrovství. Takové tvrzení jistě není tak inspirující jako věta „jděte za svou vášní a ihned budete šťastní“, ale zdá se, že je pravdivé. Jinými slovy, pracovat správně je důležitější než nalézt tu správnou práci.

KAPITOLA 3

Nadšení je nebezpečné

V této kapitole vysvětluji, že kdo se řídí hypotézou vášně, může být ve výsledku méně spokojený.

ZROZENÍ HYPOTÉZY VÁŠNĚ

Je obtížné určit přesný moment, kdy naše společnost začala zdůrazňovat důležitost následování hlasu svého srdce, ale možná bychom ho mohli datovat někde poblíž roku 1970, kdy vyšla kniha „Jaké barvy je tvůj padák?“. Její autor Richard Bolles tehdy pracoval pro Episkopální církev jako poradce pro univerzitní duchovní. Mnohým z nich totiž tehdy hrozilo, že přijdou o práci. První vydání Padáku pojal jako přímočarý soubor tipů pro lidi, kteří měli před sebou kariérní změnu. Původní náklad knihy činil sto výtisků.

Výchozí předpoklad Bollesova průvodce zní z dnešního pohledu naprosto samozřejmě: „[Zjistěte], co byste chtěli dělat… a potom si najděte místo, kde potřebují lidi, jako jste vy.“ Nicméně v roce 1970 to byl poměrně radikální názor. „[Tehdy] byla představa sepisování nějakých kariérních plánů vnímána jako diletantství,“ vzpomíná Bolles.1 Optimismus jeho hlavní myšlenky ale zapustil kořeny: vy sami můžete získat kontrolu nad tím, co podniknete se svým životem, tak proč byste se nevěnovali tomu, co milujete? Od té doby se Bollesovy knihy prodalo více než šest milionů výtisků. Desetiletí následující po vydání této publikace lze vnímat jako období rostoucí obliby hypotézy vášně. Vizuální podobu tohoto posunu můžete prozkoumat prostřednictvím vizualizačního nástroje společnosti Google Ngram Viewer, který umožňuje prohledávat obrovský soubor digitalizovaných knih.2 Výsledkem je pak vizualizace toho, jak často se hledané fráze objevovaly v průběhu času. Když si zadáte „jděte za svou vášní“ (respektive „follow your passion“), uvidíte nárůst používání tohoto výrazu v roce 1970 (rok publikace Bollesovy knihy) následovaný relativně stabilní úrovní výskytu až do roku 1990. Od té doby pak křivka grafu strmě roste. Kolem roku 2000 se výraz „jděte za svou vášní“ objevoval třikrát častěji než v sedmdesátých a osmdesátých letech.

Padák tedy pomohl seznámit americkou generaci baby boomers s myšlenkou aktivní kariéry založené na nadšení. A tato generace přenesla zmíněné uvažování zase na své děti, dnešní generaci Y, která laťku posedlosti nadšením nastavila ještě výše. Mladá generace má „na svou práci vysoké nároky“, vysvětluje psycholog Jeffrey Arnett, odborník na způsob uvažování dnešních mladých dospělých. „Očekávají, že práce nebude jenom zaměstnání, ale i dobrodružství… prostor pro osobní rozvoj, pro vyjádření vlastních postojů… a že půjde dobře dohromady s tím, k čemu mají podle svého názoru talent.“3

I když souhlasíte s mou argumentací, že hypotéza vášně je nesprávná, možná si v tuto chvíli říkáte: „No a co má být?“ Třeba si myslíte, že jestli dokáže hypotéza vášně pomoci alespoň pár lidem odejít ze špatné práce nebo zkusit otočit kormidlem své kariéry, tak prospěla dobré věci. A masivní rozšíření této profesní pohádky by nám tak nemělo dělat vrásky na čele. Nesouhlasím s tím. Čím víc jsem se tímto problémem zabýval, tím víc jsem si všímal, že hypotéza vášně je schopná přesvědčit lidi, že na ně někde čeká jakási zázračná „správná“ práce a že když ji najdou, hned budou s jistotou vědět, že to je ono, že pro tuto práci byli stvořeni. Problém samozřejmě nastává tehdy, když tuto jistotu stále nenacházejí. Potom následují negativní jevy jako neustálé střídání práce a ochromující pochybnosti o sobě samém.

Takové dopady jsou dobře vidět ve statistikách. Jak jsem ukázal výše, posledních několik desetiletí zjevně vzrůstá důvěra v Bollesovu rychle se šířící myšlenku. Ale přestože už se tak dlouho klade zvýšený důraz na následování hlasu svého srdce a usilování o práci, kterou budeme milovat, nepomáhá nám to k tomu, být šťastnější. Průzkum organizace Conference Board z roku 2010 týkající se spokojenosti s prací zjistil, že pouze 45 procent Američanů vyjadřuje v této oblasti spokojenost. Údaj o pracovní spokojenosti začínal v roce 1987, kdy byl průzkum proveden poprvé, na hodnotě 61 procent, a od té doby neustále klesá. Jak poznamenává Lynn Franco, ředitel Centra pro spotřebitelské průzkumy organizace Conference Board, nejde tu jen o výkyv v důsledku ekonomických krizí: „Ať už jsme procházeli v uplynulých dvaceti letech obdobím ekonomického růstu, nebo ekonomického úpadku, naše výsledky měření spokojenosti s prací ukazovaly setrvalý pokles.“ Co se týče mladých lidí, tedy skupiny, která se zřejmě nejvíce zabývá rolí práce ve svém životě, 64 procent z nich nyní tvrdí, že jsou v této oblasti nespokojeni. Jde o nejvyšší úroveň nespokojenosti, jaká kdy byla u jakékoliv věkové skupiny během celé historie tohoto měření zaznamenána.4 Dá se tedy říci, že tento generační experiment s plánováním kariéry založené na nadšení může být považován za neúspěšný: čím více se zaměřujeme na to, abychom milovali to, co děláme, tím méně to nakonec skutečně milujeme.

Tyto statistiky samozřejmě nejsou zcela jednoznačné, protože při poklesu pracovní spokojenosti hrají roli i jiné faktory. Abychom této nespokojenosti hlouběji porozuměli, můžeme se zkusit podívat i na méně oficiózní zdroje. Vezměme si třeba knihu autorek Alexandry Robbinsové a Abby Wilnerové z roku 2001 zabývající se krizí a nespokojeností mladých lidí. Kniha se jmenuje „Quarterlife Crisis: The Unique Challenges of Life in Your Twenties“ (Životní krize dvacátníků: Jaké životní problémy řešíte, když je vám dvacet) a zachycuje osobní příběhy desítek nespokojených dvacátníků, kteří se cítí ztracení v pracovním světě. Například Scott, sedmadvacetiletý mladík z Washingtonu, D. C. říká: „Můj profesní život je naprosto perfektní. Rozhodl jsem se pro kariéru, o níž jsem byl z hloubi srdce přesvědčen, že je ta pravá: pro kariéru v politice… Mám moc rád naši kancelář, kolegy a kamarády… dokonce i šéfa.“ Lákavé sliby spojené s hypotézou vášně však Scotta vedly k otázkám, zda je jeho skvělá práce skvělá dostatečně. „Úplně mě to nenaplňuje,“ říká znepokojeně, když mluví o tom, že jeho práce, jako každá jiná práce, zahrnuje i náročné úkoly. A tak už začal hledat novou práci, která by se mu stala životním naplněním. „Rozhodl jsem se podívat se na další zajímavé možnosti,“ říká Scott. „Ale mám problém přijít na něco, co by mě fakt lákalo.“

„Dodělala jsem školu a nechtěla jsem pak nic víc, než si najít dokonalou práci,“ říká Jill, další mladý člověk citovaný v knize Quarterlife Crisis. Asi nás nepřekvapí, že cokoliv Jill zkusila, ani zdaleka nedosahovalo vysoké mety, kterou si stanovila.

„Vážně hrozně tápu, nevím, co bych chtěla dělat,“ říká zoufale pětadvacetiletá Elaine, „a kvůli tomu si vlastně ani pořádně neuvědomuju, co všechno je v sázce.“5

A tak dále. Všechny tyto příběhy, které jsou stále běžnější u lidí všech věkových skupin, od vysokoškolských studentů až po střední věk, vedou ke stejnému závěru. Hypotéza vášně není jenom nesprávná, je také nebezpečná. Říkat někomu, ať „jde za svou vášní“, není jen nevinně optimistickou radou, ale i potenciálním zárodkem kariéry prošpikované zmatkem a úzkostí.

VÝJIMKA POTVRZUJE PRAVIDLO

Než budu pokračovat, měl bych zdůraznit jednu zřejmou věc: u některých lidí následování hlasu jejich srdce funguje. Videoarchiv organizace Roadtrip Nation například obsahuje rozhovor s filmovým kritikem časopisu Rolling Stone Peterem Traversem, který říká, že už jako dítě si do kina nosil zápisník, aby si zaznamenal myšlenky.6

Síla nadšení je ještě zřejmější, když se podíváte na kariérní cesty nadaných jedinců, jako jsou například profesionální sportovci. Asi byste měli problém najít profesionálního hráče baseballu, který by netvrdil, že byl pro sport zapálený odjakživa.

Někteří lidé, s nimiž jsem mluvil o svých názorech, používali takovéto příklady, aby vyvrátili mé závěry ohledně nadšení. „Tady je případ, kdy se někomu vyplatilo řídit se hlasem svého srdce,“ říkají. „Takže to musí být dobrá rada.“ Jde o chybnou logiku. Když určitá strategie několikrát zafunguje, ještě to neznamená, že je univerzálně účinná. Je nutné zabývat se rozsáhlým souborem příkladů a ptát se, co fungovalo v naprosté většině z nich. A když studujete velkou skupinu lidí, kteří jsou nadšení pro to, co dělají, jako jsem to při rešerších potřebných pro tuto knihu udělal já, zjistíte, že většina z nich – ne všichni – bude vyprávět příběh, který je složitější, než že jen rozpoznali své již dříve existující nadšení pro nějakou oblast a pak se touto cestou vydali v rámci své kariéry. Příklady jako Peter Travers nebo profesionální sportovci jsou proto výjimkami. A jestli nám něco ukazují, tak jen to, že jejich řídký výskyt podtrhuje mé tvrzení, že pro většinu lidí je „Jděte za svou vášní“ nesprávná rada.

Tento závěr vyvolává důležitou doplňující otázku: Když se nebudeme řídit hypotézou vášně, jak tedy máme postupovat? Touto otázkou se zabývám v rámci tří následujících pravidel. Tato pravidla zachycují mé pátrání po tom, jak se lidé skutečně dostanou do bodu, kdy milují svou práci. V následující části se odkloním od tónu právní argumentace, který jsem nyní používal, a posunu se do osobnější roviny: k pokusům zachytit složitost a mnohoznačnost svého setkávání s tím, jak pracovní štěstí skutečně funguje. Díky tomu, že jsme odstranili trnitý podrost hypotézy vášně, dostává se na světlo realističtější odrůda kariérních rad, jež se tak dlouho dusila u země. Celý proces začíná v rámci následujícího pravidla vyprávěním, jak jsem objevil dosti nepravděpodobný zdroj dalšího poznání v této oblasti: skupinu bluegrassových muzikantů provozujících své mistrovské umění na předměstí Bostonu.

PRAVIDLO ČÍSLO 2

BUĎTE TAK DOBŘÍ, ŽE VÁS NEPŘEHLÉDNOU (ANEB DOVEDNOSTI JSOU VELMI DŮLEŽITÉ)

KAPITOLA 4

Srozumitelnost mistra

V této kapitole představuji dva odlišné přístupy ke vnímání práce: přístup založený na mistrovství, jenž se soustřeďuje na hodnoty vytvářené prací, a přístup založený na nadšení, soustřeďující se na hodnoty, které vám vaše práce dává. Většina lidí se hlásí k přístupu založenému na nadšení, ale já v této kapitole přináším argumenty pro názor, že právě přístup založený na mistrovství je základem pro vytváření práce, kterou budete milovat.

V HORNÍM PATŘE DOMU BLUEGRASSOVÉHO BRATRSTVÍ

Když jsem zahnul za roh a poprvé vešel do ulice Mapleton Street, onen ošumělý dům ve viktoriánském stylu trochu splýval se svými úpravnými předměstskými sousedy. Až když jsem přišel blíž, začal jsem si všímat jeho zvláštností. Z fasády se loupala barva. Na verandě stála dvě polohovací kožená křesla. Na zemi se válely prázdné lahve od piva.

Ve dveřích domu stál Jordan Tice, profesionální kytarista a vyznavač nové akustické hudby, a kouřil cigaretu. Mávl na mě. Když jsem ho následoval dovnitř, všiml jsem si, že malá vstupní hala byla přeměněna na ložnici. „Banjista, co tady spí, má doktorát z MIT,“ hlásil mi Jordan. „Líbil by se vám.“

Jordan je jedním z mnoha muzikantů střídajících nájmy a vměstnávajících se do jakéhokoli prostoru, který více nebo méně splňuje měřítka obyvatelnosti. „Vítejte v Domě bluegrassového bratrství,“ řekl vysvětlujícím tónem, když jsme stoupali po schodech do druhého patra, kde bydlí. Jordanův pokoj připomínal klášterní celu. Byl menší než jakýkoli pokoj na koleji, který jsem kdy viděl. Jen taktak se do něj vešla postel a jednoduchý stůl z dřevotřísky. V jednom rohu jsem si všiml zesilovače značky Fender, ve druhém tašky na kolečkách. Většinu kytar měl asi uloženou dole ve společné zkušebně, protože v pokoji jsem viděl jen jednu omlácenou kytaru značky Martin. Museli jsme si z vedlejší místnosti vypůjčit židli, abychom si oba vůbec měli na co sednout.

Jordanovi je dvacet čtyři. V klasickém pracovním prostředí by to bylo málo, ale když si uvědomíte, že svoji první nahrávací smlouvu podepsal už na střední škole, je jasné, že ve světě akustické muziky není Jordan žádný zelenáč. Také je děsně skromný. Jedna recenze jeho třetího alba s názvem Long Story (Dlouhý příběh) začínala: „V oblasti hudby se vždy objevovali mladí géniové, od Mozarta až do dnešních dnů.“1 A přesně takový typ chvály se Jordanovi vůbec nelíbil. Když jsem se ho zeptal, proč si ho Gary Ferguson, velmi známý bluegrassový umělec, vzal ve věku šestnácti let s sebou na koncertní turné, jenom něco zakoktal a pak bylo ticho.

„Byla to velká věc,“ tlačil jsem ho do odpovědi. „Vybral si vás jako svého kytaristu. Mohl si vybírat ze spousty kytaristů a oslovil někoho, komu bylo šestnáct.“

„Nijak se kvůli tomu nenafukuju,“ odpověděl mi nakonec.

Jedna věc ale Jordana dokáže rozmluvit, a to jeho hudba. Když jsem se ho zeptal: „Na čem dneska pracujete?“, rozzářily se mu oči a ze stolu popadl otevřený sešit, do kterého skládal. V něm bylo tužkou zaneseno pět notových řádků – hlavně husté svazky čtvrťových not rozpínajících se po celé oktávě, občas přerušované ručně psanými vysvětlivkami. „Zrovna dělám na jedný nový věci,“ vysvětlil mi. „Bude to fakt rychlá záležitost.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tak dobří, že vás nepřehlédnou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.