Gustáv Husák

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.vysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Michal Macháček

Gustáv Husák – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Foto na obálce:

Oficiální portrét Gustáva Husáka jako místopředsedy československé vlády (duben 1968)

Národní muzeum, Oddělení novodobých českých dějin, Sbírka Muzea dělnického hnutí, Fotografie.

Foto na str. 4 :

Prezidentský portrét Gustáva Husáka (70. léta)

Národní muzeum, Oddělení novodobých českých dějin, Sbírka Muzea dělnického hnutí, Fotografie.

Poděkování

Předkládaná kniha by v této podobě nevznikla bez pomoci řady osob a institucí. V této souvislosti předně děkuji své alma mater, Filozofické fakultě Univerzity Karlovy, zejména Ústavu českých dějin za poskytnuté zázemí, svému školiteli prof. Janu Rychlíkovi a doc. Marii Šedivé Koldinské za soustavnou důvěru, trpělivost a podporu.

Díky Mezinárodnímu Vyšehradskému fondu se mi naskytla možnost bádat pět měsíců ve Slovenské republice, kde se mi dostalo nemalé podpory a vskutku přátelského přijetí u tamějších historiků. Rád bych proto zvláště poděkoval pracovníkům hostitelského Historického ústavu Slovenské akademie věd, jmenovitě dr. Valeriánu Bystrickému a dr. Jozefu Žatkuliakovi, kteří již bohužel nejsou mezi námi. Během následného dvouměsíčního badatelského pobytu v Moskvě se mi podařilo prostudovat stěžejní archivní prameny ruské provenience, nestalo by se tak bez pomoci doc. Luboše Švece z Fakulty sociálních věd Univerzity Karlovy, prof. Zoji Sergejevny Něnaševové, prof. Jevgenije Fjodoroviče Firsova a dalších přátel z hostitelské Katedry dějin jižních a západních Slovanů Fakulty historie Moskevské státní univerzity M. V. Lomonosova a zároveň vstřícnosti pracovníků Ruského státního archivu soudobých dějin a Ruského státního archivu sociálních a politických dějin. Rád bych v této souvislosti rovněž poděkoval za velmi milé přijetí a pomoc pracovníkům Institutu slavjanověděnija Ruské akademie věd.

Nebylo vždy v minulosti a ani dnes není zrovna lehké být v příbuzenském vztahu s dr. Gustávem Husákem, ba nést jeho jméno v občanské legitimaci. O to větší poděkování a vděčnost patří z mé strany jeho rodině, zvláště jeho synovi Ing. arch. Vladimíru Husákovi. Nezapomenutelné pro mne jsou naše setkání, někdy až do nočních hodin probíhající rozhovory na bratislavské Kalvárii, při kterých byla také často přítomna jeho manželka dr. Kristína Husáková a švagrová Ing. Mária Husáková, kterým též děkuji za zajímavé podněty, ochotu a shovívavost. Vladimír Husák mi byl nápomocen nejen jako pamětník, ale rovněž mi umožnil studium množství písemností podléhajících archivnímu utajení, v neposlední řadě také rodinného archivu. Velká řada jedinečných materiálů tak vůbec poprvé mohla být díky jeho velkorysosti využita jako historický pramen a nesmírně tuto práci obohatila. Za vstřícnost, otevřenost a příjemná setkání také děkuji dúbravské rodině Gustáva Husáka, paní Agneše Husákové, Ing. Růženě Józsové, dr. Emílii Zeichmeisterové a jejich rodinám.

Za konzultace, vzpomínky a příjemná setkání děkuji nestorům české a slovenské historické vědy doc. Janu Galandauerovi, doc. Karlu Kaplanovi, prof. Janu Křenovi, prof. Robertu Kvačkovi, dr. Jozefu Jablonickému (†), doc. Jaroslavu Opatovi (†), prof. Vilému Prečanovi, dr. Janu Tesařovi, dr. Martě Vartíkové a prof. Viliamu Plevzovi, kterému rovněž vřele děkuji za umožnění studia v jeho osobním archivu. Velmi děkuji za vstřícnost a vzpomínky také všem pamětníkům: dr. Mikuláši Beňovi, prof. Petru Colotkovi, dr. Jozefíně Darášové, panu Zdeňku Hořenímu, dr. Janu Fojtíkovi, panu Miloši Jakešovi, paní Kataríně Jakubčíkové, dr. Pavlu Kanisovi, Ing. Milanu Karvašovi, prof. Zoji Klusákové-Svobodové, doc. Ladislavu Košťovi, Ing. Karolu Kubíkovi, dr. Valentině Vladimirovně Marjinové, prof. Milanu Matoušovi, dr. Vladimíru Millerovi, Ing. Tatjaně Pecháčové, prof. Ľudmile Peterajové (†), Dobroslavu Pustajovi (†), Ing. Františku Šaldovi, paní Jarmile Štefančinové, dr. Lubomíru Štrougalovi, paní Nataše Tanské (†), dr. Petru Weissovi a mnohým dalším vzácným osobám, které si nepřály být jmenovitě uvedeny, ale byly nejednou nápomocny vzpomínkou či radou.

Velký dík patří historikům dr. Vojtechu Čelkovi z Ústavu pro soudobé dějiny AV ČR a dr. Jozefu M. Rydlovi, předsedovi Konfederace politických vězňů Slovenska Petru Sandtnerovi a Ing. Janu Šoltovi za zájem a pomoc se  zprostředkováním různých kontaktů a materiálů. Ing. Miroslavu Gregorovičovi, dr. Ondřeji Zelenkovi a Mgr. Sebastianu Aguasovi Maiselsovi vděčím za odborné konzultace a jazykové překlady. Panu faráři Mgr. Miroslavu Bederkovi z římsko-katolické farnosti Bratislava-Dúbravka, historikům dr. Tomáši Černákovi, Mgr. Ivanu Gubovi, dr. Josefu Hallovi, dr. Pavlu Horákovi, dr. Petru Chorvátovi, dr. Branislavu Kinčokovi, Martinu Mockovi, dr. Jiřímu Sukovi, dr. Marku Syrnému a divadelnici Slávě Daubnerové děkuji za zprostředkování některých pramenů. Paní Mgr. Daniele Olenočinové vyjadřuji vděčnost za usnadnění a zlepšení orientace v Dúbravce, rodišti dr. Gustáva Husáka, a milá setkání.

Nevím, z čeho vycházejí tradované řeči o animozitách mezi archiváři a historiky, prodělal jsem zcela opačnou zkušenost, a to bez výjimky, přičemž jsem bádal asi v třiceti archivech. Archiváři a archivní instituce mi vycházeli všemožně vstříc a až nadstandardně mi vypomáhali, za což jim všem vřele děkuji. Jmenovitě bych rád poděkoval Národnímu archivu ČR, zvláště pracovníkům čtvrtého oddělení paní Miloslavě Buriánkové, dr. Aleně Noskové, dr. Aleně Šimánkové a dr. Františku Štverákovi a vedoucímu šestého oddělení dr. Jiřímu Křesťanovi. Taktéž děkuji Mgr. Magdaléně Brinckové z Literárního archivu při Slovenské národní knihovně, dr. Jozefu Klačkovi z Ústředního archivu Slovenské akademie věd, vedoucímu Archivu Kanceláře prezidenta republiky dr. Jakubu Doležalovi, paní Zdence Garnotové a Mgr. Václavě Kalvasové z Archivu Poslanecké sněmovny Parlamentu ČR, paní ředitelce dnes již bývalého Muzea dělnického hnutí dr. Libuši Eliášové a dr. Jiřímu Hoppemu, jenž spravuje část archivu Ústavu soudobých dějin AV ČR, v. v. i. Také děkuji pracovníkům knihoven, zvláště Národní knihovny ČR, Slovenské národní knihovny a Univerzitní knihovny v Bratislavě, rovněž paní Elišce Trávníčkové z knihovny Ústavu pro soudobé dějiny, dr. Haně Popelové z Náprstkova Muzea a Mgr. Matúšovi Fazekašovi za ochotu během studia v Krajanském muzeu Matice slovenské v Bratislavě.

V neposlední řadě vřele děkuji recenzentům prof. Robertu Kvačkovi, prof. Róbertu Letzovi a prof. Janu Rychlíkovi za cenné připomínky k rukopisu a nakladatelství Vyšehrad, jmenovitě jeho řediteli Ing. Pravomilu Novákovi, redaktoru dr. Filipu Outratovi a grafiku Ing. Vladimíru Vernerovi za trpělivost a péči, kterou věnovali vydání této knihy. Omlouvám se také a děkuji všem, kteří by si rovněž zasloužili osobně zmínit a které jsem ve výše napsaných řádcích neúmyslně opomněl.

Závěrem vyjadřuji největší PODĚKOVÁNÍ svým rodičům, kteří tento tvůrčí záměr dlouhodobě tolerovali a podporovali a jimž předkládanou knížku věnuji.

Karikatura Karla Trinkewitze (Listy, prosinec 1989).

„Kdo se tedy mýlil? Sama historie? Ta božská, ta rozumná? Ale proč by to vlastně měly být její omyly? Tak se to jeví jen mému lidskému rozumu, ale má-li historie vskutku nějaký vlastní rozum, proč by to musel být rozum bažící po spravedlnosti, rozum domáhající se lidského pochopení, rozum učitelsky vážný? Co když historie žertuje?“

Milan Kundera (Žert, Praha 1967).

Pokus o úvod

„Budeme počúvať reči, budeme sa dívať na činy človeka, budeme si ich zrovnávať, budeme svojim rozumom i svojim svedomím kontrolovať každého človeka, kto sa chce v politickom živote zúčastniť. A ja vás prosím, tento istý kritický postoj, aby ste mali aj ku mne, a po čase posúďte, či som postupoval čestne, či som vás opil.“

Gustáv Husák[1]

[1]Archiv Rozhlasu a televize Slovenska, videozáznam Zhromaždenie vysokoškolákov v PKO 19. 3. 1968, Bratislava.

„Byl iniciátorem zmrtvělosti, vykonavatelem cizích instrukcí, autorem nehybnosti a šílené nudy, dirigentem národní apatie a podprůměrnosti duchovního života.“

Milan Šimečka[2]

[2]Milan ŠIMEČKA: Konec nehybnosti, Praha 1990, s. 9.

„Bol múdry, nenormálne schopný, trpezlivý a pokorný. Husák bol nenormálny politik. To bol svetový politik.“

Jožo Ráž[3]

[3]Karol SUDOR (ed.): Jožo Ráž: Gustáv Husák bol svetový politik, 6. 3. 2007, online: http://kultura.sme.sk/c/3178092/jozo-raz-gustav-husak-bol-svetovy-politik.html.

„Kdyby se byl věnoval chemii, fyzice, astronomii apod., mohli jsme možná mít dalšího nositele Nobelovy ceny. Ale pro historický úspěch v politice jen inteligence a pracovní zdatnost nestačí.“

Vladimír Kadlec[4]

[4]Vladimír KADLEC: Podivné konce našich prezidentů, Hradec Králové 1991, s. 320.

„Husák ešte s niekoľkými si odsedel pár rokov pre takzv. buržoázny nacionalizmus, čo v bežnej reči by sa povedalo ‚odpor proti nadvláde Prahy a snaha po slovenskej neodvislosti‘.“

Jozef Kirschbaum[5]

[5]Jozef KIRSCHBAUM: Boj slovenských pokolení o samostatnosť, in: Kalendár Kanadskej slovenskej ligy, roč. 12, 1964, s. 32.

„Nerobme si ilúzie, on začal tie praktiky používať, aby neskôr aj jeho zomleli. Ale zase nebol krvilačný. Bol sice ‚železná ruka‘, ale nie krutovládca.“

Jozef Jablonický[6]

[6]Jozef JABLONICKÝ: Fragment o histórii, Bratislava 2009, s. 551.

„Husák byl politik, který měl šanci, který by našel východisko ze situace v roce 1968 a podnikl by racionální kroky, aby nedošlo v Československu k vojenské okupaci. Husák byl politik, který odpovídal pokrokovým požadavkům doby.“

Lubomír Štrougal[7]

[7]Lubomír ŠTROUGAL: Ještě pár odpovědí, Praha 2011, s. 79.

„To byl člověk moci. Jednoznačně. Fanatik politiky. Do dějin vejde jako černá figura.“

Jan Křen[8]

[8]AÚSD, Komise, R 67, záznam rozhovoru s J. Křenem z 20. 6. 1990, s. 12.

„Je muž moci, ale i muž hlubokých lidských tragédií. Za tragédii pokládám i to, že se o něm nemluví, že propadl do zapomnění.“

Jiří Pernes[9]

[9]TV dokument Petra Lokaje Ta lidská bezmoc moci, Česká televize 2006.

„Lze tu mluvit jistě o osobní Husákově tragédii, ale důležitější se mi zdá, že to byla nakonec tragédie pro národ…“

Zdeněk Mlynář[10]

[10]Zdeněk MLYNÁŘ: Mráz přichází z Kremlu, Praha 1990, s. 241.

„Môžeme a aj musíme jeho politike vytýkať mnohé, ale nemôžeme poprieť, že za jeho éry Slováci dosiahli federáciu i cirkevnú provinciu.“

Imrich Kružliak[11]

[11]Imrich KRUŽLIAK: Muž a doba. (K 65. narodeninám Dr. Jozefa M. Kirschbauma). [Původně uveřejněno v Bulletinu Svetového kongresu Slovákov č. 30 z roku 1978.], in: Blažej Belák – Peter Maruniak (eds.): Jozef M. Kirschbaum (1913 –1993), Martin 1995, s. 172.

„To je iste pravda, lenže! – Husák jednoducho zneužil slovenský národný pohyb na svoj mocenský vzostup, a to spôsobom, ktorým podrazil národné hnutie slovenské takisto ako české.“

Jan Tesař[12]

[12]Jan TESAŘ: Namiesto úvodu, in: Andrej Ferko: Balada o doktorovi Gustávovi Husákovi, Bratislava 1997, s. 7.

„Husák je ochoten obětovat cokoli a kohokoli – zásady, sliby, program, přátele, spolupracovníky, nedávné politické partnery, své slovo, dobré jméno a čest, jen aby dosáhl, rozmnožil a pak uchránil to, na čem mu jedině záleží – moc a slávu.“

Vilém Prečan[13]

[13]Vilém PREČAN: Gustáv Husák prezidentem ČSSR [25. 5. 1975], in: Milan Drápala (ed.): V kradeném čase. Výběr ze studií, článků a úvah z let 1973 –1983, Brno 1994, s. 151.

„Je mu možné vyčítat mnoho, ale největší výtky dělají ti, co nic nedokázali a nikdy nedokážou. Tato doba a doba budoucí zejména by potřebovala takovéto Husáky.“

Miroslav Štěpán[14]

[14]TV dokument Petra Lokaje Ta lidská bezmoc.

„Gustáv Husák a jeho normalizátorská kamarila patria pred súd.”

Ladislav Mňačko[15]

[15]Ladislav MŇAČKO: Zamatový rok [Národná obroda, 23. 10. 1990], in: Výber, 1990, č. 51–52, s. 34.

„Naopak, prichádza čas prísnej, objektívnej analýzy ich činov, rozhodnutí. […] Causu Husák nepredkladajme prokurátorom a sudcom, ale historikom, ktorí v tichu pracovne porovnajú všetky klady a zápory druhého prezidenta – Slováka.“

Ján Smolec[16]

[16]Viliam PLEVZA: Vzostupy a pády. Gustáv Husák prehovoril, Bratislava 1991, s. 8 a 10.

„V každém okamžiku, kdy máte pocit, že se díváte na svět neutrálně, že váš pohled je neutrální, je třeba, abyste se sám sebe trochu bál.“

Václav Bělohradský[17]

[17]TV film Roberta Sedláčka Václav Bělohradský: Nikdo neposlouchá, ČT 2004.

Pokud jsem někomu, ať už historikovi, známému či náhodnému člověku, sdělil informaci, kým že se to vlastně zabývám, aniž bych se více snažil, strohá dvouslovní odpověď „Gustávem Husákem“ vzbudila ve většině případů zájem a přerostla v samostatné téma hovoru. Často přitom nenechala dotyčné chladnými a vybudila je i k obšírnějšímu vyjadřování vlastních názorů a hodnotících soudů. Různorodost reakcí oscilovala od vulgárního výraziva či neméně emotivního zaúkolování mé osoby, abych především vykreslil objekt mého zájmu co nejhůře, až k pohoršení nad tím, jakým způsobem dnešní média tendenčně prezentují bývalý režim a jeho politické aktéry, kteří by přitom v porovnání se soudobou situací a politikou spíše obstáli. Do značné míry jsem si nejednou vyslechl výše v citacích uvedené teze a argumentaci. Zaznamenal jsem ovšem i ohlasy u mladší generace, kde již zcela scházelo povědomí o tom, že nějaký Husák vůbec kdy byl.

Jedná se o přirozené jevy; jednak důsledek toho, že čas neúprosně pracuje a minulé děje i jejich tváře stále více upadají do zapomnění, jednak důsledek poměrně silné posmrtné životaschopnosti JUDr. Gustáva Husáka, CSc. (10. ledna 1913 – 18. listopadu 1991) či lépe řečeno jeho obrazu, který provázel a stále v nějaké podobě provází velkou část české a zejména slovenské společnosti. V posledních letech se přitom začíná o Husákovi stále více veřejně hovořit. Stává se objektem zájmu historiků, publicistů i umělců. Zádumčivě se na nás usmívá z televizních obrazovek, dokonce i z divadelních prken, která, jak se alespoň říkává, znamenají svět. Před několika lety rezonovalo sté výročí jeho narození, přičemž se uskutečnily vědecké konference či pietní setkání u jeho hrobu. Již pravidelně vzbuzuje rozruch také spor ohledně umístění Husákovy pamětní desky na jeho rodném domě v Dúbravce. A výčet rozhodně není u konce. Uvědomíme-li si, že Husák s různou intenzitou a v rozličných ohledech vstupoval šedesát let do česko-slovenského veřejného prostoru, nelze se divit, že se v něm pohybuje dodnes.

U české veřejnosti je Gustáv Husák nejčastěji spojován s kunderovskou úlohou prezidenta zapomnění, přičemž vzbuzuje rozporuplné, ale spíše – zdá se – negativní reakce. Slováci svého rodáka pojímají komplexněji a více si také připomínají předcházející s ním svázaná období a kauzy, bez jejichž znalosti lze porozumět jeho životu velmi omezeně. Politik, jenž se stal pro Čechy symbolem pro jednu periodu dějin, prožil na události bohatý a zároveň dramatický životní příběh, který je však opředen množstvím nevyjasněných otázek a bílých míst. Navíc v průběhu času vzniklo, jak to tak bývá v případě významných lidí, množství mýtů a polopravd, které byly umocněny měnícím se výkladem dějin – historik je doslova vybízen k reakci.

Osobnosti Gustáva Husáka jsem se věnoval devět let, zvolil jsem si ho jako téma svých vysokoškolských absolventských výstupů. V diplomové práci jsem se snažil rekonstruovat, jak se Husák stal „buržoazním nacionalistou“, a podrobně rozebíral jeho kauzu.[18] Husákův příběh mne tenkrát nadchl natolik, že jsem mu zůstal věrný a zapsal se na doktorské studium, cestoval po domácích a zahraničních archivech, knihovnách i pamětnících. Průběžně jsem o něm uveřejňoval dílčí texty a nyní předkládám knihu, která vychází z mé disertace.[19] Cílem bylo splatit historiografický dluh, kdy stále scházela podrobná a zároveň komplexní biografie o životě a díle této přední slovenské a československé politické osobnosti. Není třeba zakrývat, že se přitom jednalo o téma atraktivní nejenom pro historika, nýbrž i pro českou a slovenskou veřejnost. Domnívám se, že v těchto souvislostech se nabízel volný prostor pro rozšíření a posléze prezentaci badatelské činnosti, který se pokouším vyplnit.

[18]Michal MACHÁČEK: Gustáv Husák v kauze slovenského buržoazního nacionalismu [diplomová práce] Filozofická fakulta Univerzity Karlovy, Praha 2011.

[19]TÝŽ: Gustáv Husák. Politická biografie se zvláštním zřetelem k česko-slovenským vztahům ve 20. století [disertační práce], FF UK, Praha 2017.

Biografie jako historiografické východisko[20] má obecně bohatou minulost, a pokud je k ní přistupováno seriózně, patří mezi nejobtížnější žánry. Životopisec je totiž nucen nejenom výborně znát svého „hrdinu“, ale neméně také jeho sociální vazby a dobový kontext. Biografické práce přitom plnily v různých dobách různé funkce a byly i historiky velmi vyhledávaným druhem tvůrčí a souběžně výdělečné činnosti. Až v souvislosti s obratem v dějepisectví, který byl způsoben po druhé světové válce vlivem myšlenek francouzské historiografické školy Annales, se v anglosaském prostředí hovoří o ústupu od čistě biografických témat k sociálním dějinám a procesům, aby se o několik desetiletí později opět mohlo mluvit o renesanci životopisného přístupu a návratu konkrétního historického aktéra do historiografické hry. České a slovenské dějepisectví si v této otázce zachovalo chladnější hlavu a biografický žánr se průběžně těšil jeho velkému zájmu.

[20]Obecně i na příkladu případových studií k problematice historiografických biografií viz Augustín MAŤOVČÍK – Pavol PARENIČKA: Biografistika. Stav, podoby a metodika biografického bádania na Slovensku, Martin 2005; Pavla VOŠAHLÍKOVÁ – Marie MAKARIUSOVÁ (eds.): Metodické problémy moderní biografistiky, Praha 2010; Bohumila FERENČUHOVÁ a kol.: Biografia a historiografia. Slovenský, český a francúzsky pohľad, Bratislava 2012; též příspěvky Jiřího Štaifa, Lenky Řezníkové a Lukáše Fasory in Dějiny – Teorie – Kritika, roč. 12, 2015, č. 1, s. 93 –132.

Podle historika Jacquese Le Goffa si životopisec během své práce vytváří se svým „hrdinou“ vztah, který dále rozvíjí, což je „jedno z kouzel a zároveň i největších nástrah“ jeho snažení.[21] Často se přitom stává jeho advokátem, nebo naopak prokurátorem, který usiluje o legitimizaci, či delegitimizaci jeho veřejné činnosti. Oběma přístupům je společné, soudí jiný významný francouzský historik, Antoine Marès, že se prezentují jako faktograficky i interpretačně pravdivé. „Advokacii“ provozují buď sami ještě žijící aktéři či jim pozitivně nakloněné osoby. Naopak „prokurátoři“ se etablují z politických protivníků „hrdiny“, nepřejících žurnalistů, nejednou chtivých se přihřát na jeho velikosti, ale rovněž z jemu blízkých osob, které se časem staly jeho nepřáteli a snaží se zpochybňovat jeho politická rozhodnutí nebo poukazovat na jím spáchané křivdy.[22]

[21]Citováno dle Michal KŠIŇAN: Ako napísať historickú biografiu? Prípad Štefánik, in: B. Ferenčuhová a kol.: Biografia a historiografia, s. 121–122.

[22]Antoine Marès: Ako písať biografiu Edvarda Beneša? Medzi zvodmi hagiografie a hyperkritickým diskurzom, in: Tamtéž, s. 17–18.

Dnes již uplynulo více než čtvrt století od poslední razantní změny našeho politického režimu. Mimochodem, žádnému modernímu českému, respektive československému zřízení nebylo dopřáno bez přerušení tak dlouhého trvání. Domnívám se, že prodlužující se odstup umožňuje větší rozhled a tlumí vášně i účelovost. Patřím ke generaci, která již není emocionálně zainteresovaná v Husákově příběhu. Když 18. listopadu 1991 Husák zemřel, byl jsem „stár“ necelých šest let, nemám s ním žádné nevyřízené osobní účty (viz podkapitola Husákovi historici – historiků Husák). Poprvé jsem se s Husákem patrně setkal již ve školce díky knížce historika Petra Čorneje o českých panovnících s poutavými ilustracemi Jiřiny Lockerové a Pavla Majora.[23] Následně mne silně zaujal jeho dramatický životní příběh – v souvislosti se slovenskými reáliemi na mne působil až exoticky – v dokumentárním filmu historika Jiřího Pernese a režiséra Karla Fuksy Takoví nám vládli,[24] který pojednával o československých komunistických prezidentech. Přesto, když jsem si osobnost Gustáva Husáka o deset let později zvolil na semináři Jana Rychlíka jako vysokoškolské absolventské téma, byl (nejenom) pro mne do značné míry stále velkou neznámou.

[23]Petr ČORNEJ: Panovníci Českých zemí, Praha 1992, s. 61.

[24]Jiří PERNES – Karel FUKSA: Takoví nám vládli, Česká televize 1999.

Autor se svojí sestrou jako pozdní „Husákovy děti“ (léto 1989).

Zpočátku, když jsem se ještě rozkoukával, byl přítomen strohý zestárlý muž s robotickou chůzí skrývající se za tlustými dioptrickými brýlemi a floskulovitými projevy pronášenými lámanou češtinou. Trávil jsem čas s představou, kterou evokuje jeho černobílý prezidentský portrét. Obraz se však postupně měnil a nabýval barev. Starý státník přicházel o své šediny a bohatě se rozhovořil mimo rámec oficiálních projevů. Stanul přede mnou v jedné osobě normalizátor i reformátor, charismatický tribun lidu a plamenný obhájce slovenských národních zájmů, kterého se obával jak Antonín Novotný, tak Alexander Dubček a Vasil Biľak, zpočátku i Sověti. Politického suveréna vystřídal trefný publicista a vědecký pracovník Slovenské akademie věd. Před pohublým z politiky odstrčeným akademikem se dostával na scénu železný Gustáv, jenž byl spolknut svou vysněnou revolucí, statečný vězeň označovaný za zrádce a nacionalistu. Předtím paradoxně první muž Slovenska, který obratně pomáhal nastolovat po druhé světové válce nový režim založený na monopolu moci KSČ, ovšem rovněž významný aktér Slovenského národního povstání a odboje. Další nánosy času a zapomnění ukrývaly studenta bratislavské právnické fakulty, levicového intelektuála a zdatného aktivistu doby meziválečné, který fascinoval rozhodnou agitací proti fašismu a vzýváním k zápasu za sociální spravedlnost. Houževnatý, cílevědomý a ambiciózní mladík z nuzných venkovských poměrů, jenž se pral se životem a nahlas snil sen, že jednou jemu i dalším generacím bude lépe, řečeno s jeho přítelem básníkem Ladislavem Novomeským: „Ten rozprávkový chlapček nerozumne smelý, ten chlapček, ktorý skríkol hlasito, až beda, že kráľ je nahý, že nahý je celý,“ aby se po uplynutí půl století sám stal spoře oděným vladařem… Nyní, po dopsání této knihy, bych svůj vztah k jejímu hlavnímu „hrdinovi“ bez velké nadsázky označil za normalizovaný.

Husákova podoba, kterou si v paměti uchoval již málokdo (druhá polovina 30. let).

Gustáv Husák tak, jak ho zná dnešní veřejnost (prezidentský portrét; 70. a 80. léta).

K tématu jsem se průběžně snažil přistupovat z široké perspektivy a jako k otevřené diskuzi, a pokud jsem se řídil nějakým krédem, pak snad střízlivostí až kritičností k právě „vládnoucím ideálům“ a snahou nenechat se zahnat k přejímání výkladu dějin psaných jak vítězi, tak poraženými. Přesto si uvědomuji, že každé dílo je ovlivněno dobou a místem svého vzniku, stejně jako osobou pisatele, a mnoho faktorů je podmíněno intuicí a osobní zkušeností. Minulost není vlastnictvím ani kořistí, nýbrž prožitkem interpretovaným kýmkoliv z nás, za použití rozličných východisek a kritérií, a v neposlední řadě v kontextu naší přítomnosti. Proto jsem si vědom, že nabízím pouze jeden z možných pohledů a nepodceňuji ani podprahové vlivy, kterých se zákonitě nelze vyvarovat. Za jediné východisko považuji si je uvědomovat, ovšem nenechat se jimi paralyzovat, a průběžně provádět (sebe)reflexi, definovat si cíle a k nim zvolené cesty.

Z biografické práce bych rozhodně nechtěl mít „velké dějiny v malém“, kde by Gustáv Husák víceméně sloužil jen jako doplněk a z textu se vytrácel, což ovšem rozhodně neznamená, že bych rezignoval na znalost kontextu, kulturních rámců a sociálních souvislostí. Husák mi slouží jednak jako objekt mého zájmu, vyprávění z něho vychází a znovu se k němu vrací, jednak jako sonda, která rozvíjí tematická pole, jež dále rozvádím a problematizuji, přičemž průběžně se zaměřuji zejména na Husákovu veřejnou činnost, s ní související myšlenkový svět a obraz i otázku, v čem byl Husák synem své doby a kde ji přesáhl a v čem spočívá jeho význam. Husákovy vzestupy a pády provázely celé československé dějiny, jejichž důležitou rovinu vytvářely česko-slovenské vztahy a dějiny komunistického hnutí, a právě tyto průsečíky hodlám využít jako pilířová témata, čímž bude práce cíleně přesahovat biografický rámec.

Na rozdíl od některých trendů soudobé historiografie nezavrhuji pramen jako hlavní prostředek k poznání dějin a ani nerezignuji na možnost poznání minulosti tím, že bych utíkal k čisté dekonstrukci diskurzů a naraci. Domnívám se sice, že je zcela legitimní a může být také užitečné zdůrazňovat význam inovativních metodologicko-teoretických přístupů, avšak současně je nutné si uvědomit, že jejich ovládání ještě nezaručuje historiografický a obecně poznatkový přínos. Zarážející je přitom jejich místy až agresivní dikce a přehnaná kritičnost vůči konzervativnějším postupům, což mnohdy až zavání nárokem na monopolizaci „správné cesty“. Souhlasím s historikem Petrem Čornejem, že se zcela nedá zbavit dojmu, že kolikrát jde více o samoúčelnost, „vědecký snobismus“, než o tvůrčí přístup.[25] Mojí volbou je pragmatické a selektivní aplikování teorií tam, kde mi poslouží jako nástroj v hledání souvislostí a jako inspirační zdroje,[26] jejichž hlavní význam spatřuji také v tom, že prohlubují kritiku, a tím znejisťují.

[25]Petr ČORNEJ: Historici, historiografie a dějepis. Studie, črty, eseje, Praha 2016, s. 437– 438.

[26]Nejvíce mne oslovily texty: Nikolaj A. BERĎAJEV: Komunismus a křesťanství, Praha 2004, Erich FROMM: Strach ze svobody, Praha 1993 a Sigmund FREUD: Woodrow Wilson. A Psychological Study, Boston 1967. Jmenovaní autoři mne částečně inspirovali při tvorbě kapitoly o Husákově mládí a jeho myšlenkovém světu, Max Weber pak svým ideálním typem v otázce slovenského národního komunismu a historiografických narací. Max WEBER – Miloš HAVELKA (ed.): Metodologie, sociologie a politika, Praha 2009. Rovněž znalost východisek marxismu, resp. marxismu-leninismu byla pro mne nezbytná k pochopení myšlenkových kontextů, zejména v souvislosti s kampaní proti buržoaznímu nacionalismu.

Zaměřuji se převážně na politické dějiny a snažím se osvětlit motivy chování hlavních aktérů, přirozeně zvláště Gustáva Husáka, prostřednictvím kombinace narativního a výkladového přístupu. Přidržuji se poctivé analýzy, které se zatím u vytyčeného tématu nedostává. Jejím základem je široce pojatá heuristika, která pomáhá prohlubovat kritiku pramene a jež se k danému tématu hojně nabízí; přitom je až s podivem, že soudobá historiografie jí dosud plně nevyužila. Mottem práce je také přinášet nová neotřelá a zároveň, pokud to bylo možné, prověřená fakta a svědectví, proto bylo nezbytné jít ad fontes. Studium archivního materiálu a literatury doplňuji dalšími zdroji, ať už se jedná o periodika, filmovou i jinou uměleckou produkci, elektronická média či orální svědectví. Přistupuji k práci uvedeným způsobem v naději, že výsledkem bude zkvalitnění dosavadních poznatků o dané problematice, na které budou moci navázat zájemci o další poznání, třeba i s inovativnějšími východisky a nástroji.

Kniha je standardně rozčleněna na samostatné kapitoly, které se zabývají Gustávem Husákem chronologicky a jsou členěny na kratší časové úseky i tematická pole. První kapitola (1913 –1938) je zaměřena na otázky spojené s Husákovým mládím, jeho dětstvím, studiem a ranou aktivistickou činností ve studentském hnutí, spolcích a publicistice. Přináší podrobný rozbor sítě jeho sociálních vazeb a socioekonomických i psychologických faktorů, které ho přivedly ke komunistickému hnutí. Hledá odpověď na otázku, jakým způsobem se Husák vyrovnával se svým údělem, jak reagoval na události a co očekával od života a dějin, přibližuje jeho hodnotová a ideová východiska,[27] charakterizuje ho jako osobnost a partnera Magdy Husákové-Lokvencové.

[27]Při psaní nejen této kapitoly mi posloužila jako inspirativní zdroj teorie o generační zkušenosti. Ľubomír LIPTÁK: Generáciomer alebo… dejiny a jeden ľudský život, in: Ivan Kamenec (ed.): Nepre(tr)žité dejiny, Bratislava 2008, s. 42; sofistikovaněji Miloš HAVELKA: Česká kultura a politika před různými horizonty generační zkušenosti, in: Zbyněk Machát – Ondřej Slačálek – Milan Znoj (eds.): Nezapomenuté historie. Sborník k 70. narozeninám Františka Svátka, Brno 2007, s. 98 –104.

Druhá kapitola (1938 –1945) je orientována na Husákovu činnost a místo v protifašistickém odboji a Slovenském národním povstání, na to, jak se vyrovnával s milníky druhé světové války a pohyboval se v prostředí Slovenské republiky. Řešena je otázka jeho perzekuce a průběžně je reagováno na později vznesená obvinění vůči jeho osobě z padesátých let, která se vztahovala na Husákovy aktivity v tomto období, zvláštní pozornost je přitom věnována jeho údajným vztahům se slovenským ministrem vnitra Alexandrem Machem, účasti na exhumaci katyňských hrobů nebo jeho představám o státoprávním postavení poválečného Slovenska, zejména vizi o připojení Slovenska k Sovětskému svazu.

Třetí kapitola (1945 –1948) mapuje Husákovy politické aktivity v období tzv. třetí Československé republiky, jeho vztahy a konflikty se spolustraníky, politiky konkurenčních politických stran, zvláště Demokratické strany, či katolickou církví. Zkoumána jsou Husákova stanoviska ve státoprávní otázce česko-slovenského vztahu či k politickému procesu proti někdejším reprezentantům bývalého ľudáckého režimu Jozefu Tisovi a Alexandru Machovi, jeho taktika a aktivity ohledně parlamentních voleb, podzimní a únorové politické krize, jak se podílel na nastolení monopolu moci KSČ a nových pořádků.

Čtvrtá kapitola (1948 –1960) osvětluje vznik politické kauzy slovenského buržoazního nacionalismu a způsob, jakým byl do něj Husák včleněn. Poukazuje na stěžejní provázanost s mezinárodními souvislostmi a také poodkrývá „nesoudružské“ vztahy mezi předními stranickými funkcionáři. Dále jsou nastolovány otázky spojené s Husákovým politickým pádem, vykonstruovaným obviněním, soudním procesem a výkonem trestu. Pokouší se také osvětlit důvody toho, že Husák perzekuci ustál, a přibližuje jeho vězeňský myšlenkový svět a jeho komplikované vztahy se spoluvězni.

Pátá kapitola (1960 –1968) je věnována Husákově osudu po propuštění z vězení, analyzuje jeho cestu k právní a stranické rehabilitaci, úsilí o návrat do vrcholové politiky, potýkání s vedoucími funkcionáři KSČ, zejména Antonínem Novotným a Alexandrem Dubčekem. Všímá si a rozebírá Husákovy aktivity na poli historické vědy a publicistiky, přičemž přibližuje jeho pozice v tehdejší historiografii, včetně polemik s exilovými historiky a českým domácím historikem Václavem Králem. Kladeny jsou také otázky, jak se vyrovnával se svým postavením a novou dobou, a to i v pozici realizátora česko-slovenské federace.

Šestá kapitola (1968 –1977) dokumentuje Husákovu cestu do čela KSČ a příčiny toho, proč dokázal tak dlouho ve funkci setrvat, přičemž jsou v zorném úhlu jeho vztahy se sovětským politickým vedením. Jak a kam se posunuly jeho původní představy o procesu normalizace, jakou roli sehrál v otázce tvorby nových ideových východisek a politické praxe. Přiblížen bude jeho přerod z umírněného reformisty v normalizátora a o jaký kvalitativní posun se jednalo. Na příkladu prezidentské otázky budou poodkryty vztahy Husáka s ostatními vrcholovými straníky a zodpovězena otázka, jak se Husák stal československým prezidentem, a přitom se současně udržel v čele KSČ.

Sedmá kapitola (1977–1991) je tematicky věnována osobnějším rovinám Husákova života, například jaké mělo pro Husáka důsledky tragické úmrtí jeho druhé manželky. Přibližuje Husáka za jeho politickým zenitem, jeho vztah k perestrojce a změnám v Sovětském svazu po nástupu Michaila Sergejeviče Gorbačova, Husákovo sesazení z funkce generálního tajemníka Ústředního výboru KSČ, jeho postoje během sametového předání moci a po odchodu z politiky. Stranou nezůstávají ani zdravotní otázky, včetně Husákova úmrtí, a jeho údajný návrat do lůna katolické církve.

Závěr je pojat jednak jako shrnutí nabytých poznatků a možností dalšího výzkumu, jednak jako zamyšlení nad Husákovým významem v česko-slovenských dějinách, zvláště v souvislosti s nacionální otázkou a politikou. Poslední část knihy se pak věnuje otázce historických pramenů a historiografie, přičemž na konkrétních příkladech podrobněji mapuje vazby mezi historiky a Gustávem Husákem, o němž prezentuje typologii možných historických vyprávění.

V předkládaném textu je často operováno citacemi. Není tomu tak proto, že bych si chtěl ulehčit práci nebo úmyslně navýšit rozsah knihy, nýbrž kvůli snaze přiblížit čtenáři tehdejší atmosféru a jazyk aktérů. V této souvislosti jsem také usiloval v krajní míře o zachování slovenského znění citací, a to v původní gramatické podobě[28] (z ostatních jazyků, hlavně z ruštiny a okrajově z angličtiny a němčiny jsem překládal přímo do češtiny kvůli přístupnosti textu širšímu čtenářstvu). Vedla mne k tomu především snaha o zachování autenticity pramene, v neposlední řadě také vzdor proti dnešní praxi, kdy je v českém literárním světě snaha vše slovenské překládat. Slovenština je, stejně tak jako čeština, překrásný jazyk, nevidím proto důvod, proč české prostředí o Husákovu mateřštinu ochuzovat.

[28]Slovenské texty byly pouze upraveny podle dnes platných pravidel slovenského pravopisu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Gustáv Husák.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.