Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jan Kvirenc

ČESKÉ DĚJINY
100 PAMÁTNÝCH MÍST

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou GRADA
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 6869. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická
Návrh obálky, grafická úprava a sazba TypoText, s. r. o.
První vydání, Praha 2018
Vytiskla tiskárna FINIDR, s. r. o., Český Těšín

© Grada Publishing, a. s., 2018
Text a fotografie © Jan Kvirenc, 2018

ISBN 978-80-247-3226-8 (ePub)
ISBN 978-80-247-3215-2 (pdf)
ISBN 978-80-271-0656-1 (print)

PODĚKOVÁNÍ

Poděkování náleží Ludmile Bursíkové, která stála u zrodu ideje rukopisu, a Lukáši Nekolnému za výpomoc při pořizování a kompletaci fotografií. A pak všem ostatním, kteří tento projekt také podpořili: Martinu Chleborádovi, Kateřině Krištůfkové, Michalu Kvirencovi, Jaroslavě Korejsové, Jaroslavě Náprstkové, Nataše Šimků, Pavlu Kašparovi, Tomáši Kobrovi a Tereze Binderové. A v neposlední řadě: nebýt Michala Vaněčka, kniha by nejspíš vůbec nevyšla.

Karlštejn, pohled od hradní studny

ÚVOD

V Evropě leží Germanie a v jejích končinách směrem k severní straně daleko široko se rozkládá kraj, kolem dokola obklíčený horami, jež se podivuhodným způsobem táhnou po obvodu celé země… Povrch této země tenkrát zaujímaly širé lesní pustiny bez lidského obyvatele, zněly však hlasně bzukotem rojů včel a zpěvem rozličného ptactva. Zvěře bylo ve hvozdech bez počtu jako písku v moři nebo jako hvězd na nebi… Vody tam byly čisťounké a k lidskému užívání zdravé, rovněž i ryby chutné a výživné. Je to divná věc a lze z ní uvážiti, jak vysoko se vypíná tato země: nevtéká do ní žádná cizí řeka, nýbrž všechny toky malé i velké, pojaty arci do větší řeky, jež slove Labe, tekou až do Severního moře. A poněvadž tato země za těch časů ležela nedotčená rádlem a do té doby ještě do ní nevešel člověk, který by se jí dotekl, uznávám za vhodnější o její úrodnosti či neúrodnosti pomlčeti…

Kosmův popis české země z úvodu jeho kroniky výstižně představuje prostor, v němž se bude odehrávat náš příběh, totiž dějiny Čechů a jejich státu. Klíč k putování napříč staletími jsme nalezli na pamětihodných místech, jejichž příběhy jsou součástí „velkých dějin“ Koruny české. Takových míst paměti je ovšem nepřeberné množství. Průvodce českými dějinami jich podrobně představuje více než sto, nemluvě o množství dalších odkazů a takřka všudypřítomné Velké Praze.

Kamkoli vstoupíme, jdeme stopou dějin, lapidárně konstatoval již před dvěma tisíci lety proslulý římský historik Titus Livius. Naším cílem není nahradit turistického průvodce: podnikáme výpravu do historie prostřednictvím památných míst jejích barvitých dějů, ohraničených počátkem moderní doby (a také hranicemi našich zemí). Nechceme ani vzdáleně připomínat „opravník obecně oblíbených omylů“, i když soudobé historické poznatky, které v popularizující podobě shrnujeme, přinášejí nezbytné korekce toho, čemu jsme (ať už kdysi, nebo docela nedávno) napjatě naslouchali – či stále ještě důvěřivě nasloucháme – ve školních lavicích.

Příběh českých dějin vykreslíme rovněž pomocí autentických dobových textů s nadějí, že zvídavý čtenář ocení možnost stát se přímým účastníkem historického bádání. (Navíc badatelem zdravě kritickým, a tak v citované pasáži hned opravme kronikářovo tvrzení o liduprázdnosti naší země před příchodem Čechů.)

Nevyhýbáme se ani mytickým či bájeslovným dějům – i v nich se jistě lze dopátrat reálného jádra, především však mají svou nezastupitelnou roli v naší historické paměti.

Při listování pramennými edicemi před námi náhle vyvstalo krédo humanistického právníka a historika Jana Kocína z Kocinétu: Historia tedy, má-li býti mistrem života lidského, tyto tři povahy a vlastnosti do sebe míti musí, totiž jistou a neomylnou pravdu, zřetedlnost a srozumitedlnost a soud rozumný, vtipný. (1594) – Neskromně přiznáváme, že nás oslovilo a chceme se ho pokusit naplnit.

Rychlá a snadná orientace je samozřejmostí; kapitoly jsou řazené chronologicky a mají shodnou strukturu – výkladový článek je prokládán úryvky z dobových pramenů a historické literatury. Tři tečky (popřípadě tři tečky v kulaté závorce) vyznačují kratší (resp. delší) vynechávky v originálním textu. Hranaté závorky jsou autorskými vsuvkami: nahrazují a doplňují chybějící či nesrozumitelné části, jsou v nich nezbytné vysvětlivky i opravy. Pokud není výslovně uvedeno jinak, časové rozpětí u panovníků a papežů značí dobu jejich vlády, u ostatních osobností životní data.

Kvůli snazšímu porozumění jsme občas přistoupili k nepatrným jazykovým úpravám dobových textů; několik úryvků bylo nově přeloženo. Pramenné citace vložené přímo do hlavního textu jsou odlišeny kurzívou.

ŘÍP ~ PRAOTEC ČECHŮ ~ 530

Putování pamětihodnými místy českých dějin začneme u symbolu celé země, na zdaleka viditelné osamělé čedičové hoře (456 m). Říp, praotec Čech a první Slované – především zásluhou Aloise Jiráska a jeho Starých pověstí českých (poprvé vyšly roku 1894) je úzká souvztažnost lokality a pradávného děje srozumitelná snad úplně každému. Tak co objevného k tomuto příběhu doplnit, zvláště když donedávna se dal názor na historickou věrohodnost pověstí shrnout výrazně skepticky: Historikové se k pověstem obracejí jen v nouzi nejvyšší, neradi, teprve když pro chudobu ostatních pramenů nemohou sáhnout po lepších. A jakmile se jim zkoumání pověstí zdá beznadějné, jakmile se nemohou dobrat jejich pravdivého jádra, otáčejí se k vrtkavému prameni zády. (Toulky českou minulostí, 1985) Má koneckonců vůbec smysl se jimi ještě zabývat? Jsme přesvědčeni, že ano: právě proto, že každé vyprávění musí mít svůj zřetelný prvopočátek nebo alespoň první záchytný bod… Porovnejme tedy vylíčení příchodu Slovanů k nám, jak jej zachytili naši nejznámější kronikáři mezi 12. a 16. stoletím. Ostatně právě tyto texty byly inspirací i Aloisi Jiráskovi.

■ Kosmova kronika (12. stol.)

Když do těch pustin vstoupil člověk, ať to byl kdokoli – neznámo s kolika lidmi – hledaje příhodných míst k lidským příbytkům, přehlédl bystrým zrakem hory a doly, pláně a stráně, a tuším kolem hory Řípu mezi dvěma řekami, Ohří a Vltavou, prvá zařídil sídla, prvá založil obydlí a radostně na zemi postavil bůžky, jež s sebou na ramenou přinesl. Tehdy starosta, jehož ostatní jako pána provázeli, mezi jiným takto promluvil k své družině: „Druhové, kteří jste nejednou snášeli se mnou těžké trudy cesty po neschůdných lesích, zastavte se a obětujte oběť příjemnou svým bůžkům, jejichž zázračnou pomocí jste konečně přišli do této vlasti, kdysi osudem vám předurčené. To jest ona, to jest ona země, kterou jsem vám – jak se pamatuji – častokrát sliboval, země nikomu nepoddaná, zvěře a ptactva plná, sladkým medem a mlékem vlhnoucí, a jak sami pozorujete, podnebím k obývání příjemná. Vody jsou všude hojné a nad obyčej rybnaté. Zde se vám nebude ničeho nedostávati, protože nikdo vám nebude škoditi. Ale když takový, tak krásný a tak veliký kraj jest ve vašich rukou, rozvažte, jaké by bylo vhodné jméno pro tu zemi.“ Ti hned, jako z božského vnuknutí, zvolali: „Poněvadž ty, otče, sloveš Čech, kde najdeme lepší nebo vhodnější jméno, než aby i země slula Čechy?“

Říp

■ Hájkova kronika (16. stol.)

Času jednoho v té krajině Charvatské byli dva bratří vlastní, knížata, jímžto byla jména jednomu Čech a druhému Lech. On Lech měl své sedění na hradě řečeném Krapina, kterýž až dodnes stojí. (…) Oni pak bratří Čech a Lech vidouce takový neřád, vády i mordy mezi příbuznými o meze a dědiny, spolu se o to snesli, aby se těch hadruňkův a mordův uvarovali a jiným té vší krajiny postoupíce, odtud s ženami i s dětmi, přáteli a příbuznými, s koňmi, dobytky i se všemi nábytky, kteréž měli, do krajin na půlnoci [severu] aby se obrátili. I svolavše rodinu i jích služebníky, na koně a mezky i vosly nakladše, jeli a šli z lesa do lesa, jíchžto byl počet okolo šesti set osob, mezi ními uprostředku knížata Čech a Lech na krásných koních, před nímiž nesen byl praporec žlutý a na něm štít bílý a v štítu vorel černý… Ouředníci a správce lidu jích na každém noclehu zemi, která by úrodnější byla, motykami ohledovali, až i přibrali se do krajiny, v kteréž někdy Boemové obývali. A ti byli jednak všickni válkami a častými mory vyhynuli. Někteří ovšem kronikáři pokládají, že by ještě někteří, ale velmi řídko, po vsech z těch Boemův od týchž bratří knížat Slovákův zastiženi byli a pomalu že jsou je táž knížata, Čech a Lech, odtud s svými vytiskli [vytlačili].

Léta od narození Syna Božího 644 (a od stvoření světa již bylo 5843) … knížata charvátská Čech a Lech přibrali jsou se s svými do země Bohemské a přijeli až pod jeden veliký vrch a tu se posadivše, sobě i svým dětem i dobytkům, aby odpočinutí učinili, zemi ohledavše, že jest úrodná, znamenali. Nazejtří pak ráno Čech pojav Lecha, bratra svého, a jiné k tomu čtyři, vstoupili jsou na ten vrch a odtud spatřili lesy a řeky, hory i roviny. A navrátivše se k svým zase, řekl jest Čech: „Tuto máme jeden veliký Zříp (po slovanském jazyku Vrch) a okolo něho hojné roviny a úrodnou zemi, ale všecku lesy porostlou.“

~

Uvnitř české země stojí u Roudnice hora Říp…, hora, jež nemá soupeře ani co sobě rovného. Samotná se rozprostírá na rozsáhlé a úrodné planině. Poněvadž bylo vše pokryto hlubokými lesy, pronikl na tuto horu Čech, jak vykládají staré anály, a zde se usídlil… Hora je slavná tím, že Čechovi, prvnímu vůdci kmene, poskytla domov a ochranu a že si nepochybně přál … být tam pochován. Na vrcholu hory lze spatřit kapličky se zvonem a pěknou věžičkou, což předkové spojili v jedinou stavbu tak, že vznikla jakási stavba dokonalosti a úcty. – Úvodní slovo obstaral Bohuslav Balbín (17. stol.), my se však vydáme do dávnější minulosti, za oněmi starými letopisy, které sám zmiňuje.

Již při letmém porovnání kronikářských záznamů narazíte na řadu rozdílů. Přes barvitý popis české země a také Čechův proslov, opěvující podle biblických vzorů zemi zaslíbenou, je Kosmas nejstručnější: neví kdo, kdy, odkud a vlastně ani kam přišel (doslovně píše tuším kolem hory Řípu). Zato Hájek prokázal svou beletristickou zdatnost – určí i datum, přesný počet lidí a spoustu jiných informací včetně jména Čechova bratra Lecha, který pak sehrál svou roli i v dalších pověstech (třeba o vzniku Kouřimi, ale někdy též při osídlení Polska Lechity). V tomto případě se řídil heslem: proč přiznávat nevědomost, věrohodněji přece působí přesné údaje – tak si je vymyslím. A nedosti na tom, ještě přibájíme fiktivní praotcův pohřeb v Ctiněvsi pod Řípem (kde byl hrob později mnohokrát hledán!): Léta 661 od toho času, jakž jest všel Čech do země, léta sedmnáctého a věku svého osmdesátého šestého kníže Čech umřel… Třetího dne nesli jej málo od jeho příbytku na západ slunce a na jedné pláni tělo jeho, všickni oupějíce a křičíce, líbali a tak je pohřebili. Potom to místo a ten hrob po dlouhý čas navštěvujíce plakali a klaněli se, všelikou jemu činíce poctivost [prokazujíce čest]. Po nedlouhém pak času na tom místě ves postavili a pro poctivost toho hrobu Ctiňoves jí jméno dali.

Rotunda sv. Jiří

Na druhou stranu jediný Hájek připouští, že Čechy nemusely být tak úplně liduprázdné, a to pochopitelně nebyly. A nemusíme se vracet k pravěkému osídlení tisíce let zpátky, Slované zde jistě zastihli zbytky germánských kmenů usídlených tu v prvních stoletích našeho letopočtu či jen procházejících během tzv. stěhování národů (4.–6. stol.).

Čechův bratr Lech se poprvé objevil v kronice doby Karla IV., zvané Pulkavova (slovo „lech“ sice známe už od Dalimila, ale ve smyslu označení hodnosti): Čechův bratr nebo druh jménem Lech, který přišel s ním, přešel pak zasněžené hory, které dělí Čechy a Polsko. A když uviděl převelikou rovinu, táhnoucí se až k mořským břehům, usadil se tam a zalidnil ji svým rodem. Současné úvahy, že Lech byl jedním z předstátních kmenových vládců, jenž měl padnout r. 805 při bojích s Franky, vyznívají planě.

■ Dalimilova kronika (14. stol.)

Leží země v srbském kraji,
Charváty ji nazývají
a v ní kdysi vládl lech,
který nosil jméno Čech.
Neboť dopustil se vraždy,
zbaven domova byl navždy.
Protože však prožil ve cti
dlouhé roky s bratry šesti,
co rodiny četné měli,
jednou za noci se sjeli
a Charváty srozuměni
opustili bez prodlení.
Dědky na ramena vzali,
sborně vydali se k dáli. (…)
Zjitra vystoupili bratři
na horu. Čech vůkol patří,
hledí k chlumům, hledí k luhům,
potom obrátí se k druhům.
„Ta zem štědrá je. Svou krásu
prostírá jak k hodokvasu
stůl. Zvěř, ryby, ptáky, včely
nabízí a nepříteli
nevydá nás na pospas
horstvo pevné jako hráz.“
Panenská zem hebká, měkká,
rozprostřená dodaleka…
A že z hory zřít se nechá,
Řípem nazval ji lid Čecha.

Nejstarší slovanské osídlení Čech (J. Zeman)

Dalimilově verzi z počátku 14. století (kronika byla dopsána kolem r. 1315) nebyla zpravidla věnována přílišná pozornost – zřejmě proto, že je ještě o dvě století mladší než vyprávění Kosmovo. Takový přístup ale dnes neobstojí. Dalimil čerpal nejen z Kosmy, mohl mít k dispozici i jiné prameny či alespoň ústní tradici, jak v textu přesvědčivě dokládá hned několik skutečností. Třeba vstupní informace o příchodu Slovanů z jihu, ze země srbské a chorvatské. Pravlast Slovanů byla v 19. století lokalizována do východní Evropy, mezi řeky Vislu a Dněpr, zhruba na území dnešní Ukrajiny. To by sice kronikáři odporovalo, ale dnes jsme si v zásadě jisti, že příchod prvních Slovanů k nám nebyl ani jednorázovým, ani jednosměrným. Ti úplně první skutečně přišli na začátku 6. století ze své pravlasti (severo)Moravskou branou, ale předpokládáme, že zdaleka nebyli přistěhovalci posledními. Naopak je docela pravděpodobné, že další – a možná rozhodující – skupina dorazila, nejspíš na přelomu 6. a 7. století, odkudsi z Podunají přes jižní Moravu, tedy opravdu z jihu. (Souviselo to s tlakem přicházejících asijských kočovníků, Avarů.) Domníváme se také, že tito noví osídlenci se na své předchůdce nemuseli tvářit zrovna přátelsky, což platilo též opačně, a že došlo i k násilnému vyrovnání mezi nimi.

Říp od Ctiněvsi

Kronikářův výklad o provinění Čecha a důvodech odchodu sice možná nemusíme brát doslova – nikdy nebudeme vědět, zdali byl praotec Čech vrahem –, ale smysl vyprávění odpovídá právě kmenové době. Odplatou nebýval hrdelní trest (kmenová „demokratická společenství“ ještě neznala kata ani šibenice či popraviště, s tím přišel až stát), nýbrž zbavení ochrany rodné pospolitosti, vyloučení z kmene. A jsou tu přítomny i další signály, že pověst svými počátky sahá právě do doby starých Slovanů: magická číslovka sedm (mj. sedm bratrů zaujímá zemi rovným dílem) nebo Dalimilovi nepochopitelné spojení – v originále vzali dietky na ramena, které převzal ze svého zdroje, aniž by mu plně porozuměl. Nemyslí se tím totiž ani děti, ani dědové, ale dědkové coby sošky domácích bůžků.

A samotný Říp? Když pomineme drobnou nejistotu Kosmovu, všichni kronikáři se na něm shodují; Dalimil se dokonce pokouší o výklad etymologie jeho názvu, byť mylně. Jméno je předslovanské, snad přejaté od zbytků germánských kmenů, základem je kořen rip-, tedy hora, vyvýšenina. Letopisci se shodují i s archeology: hora, jejíž temeno zůstávalo až do 19. století nezalesněné, byla skutečně geografickým středem nově zaujaté země, aniž by ovšem sama byla výrazně obydlena. Na takové dominantní hoře, středobodu, „pupku světa“, jak to známe rovněž z jiných zemí, se nebydlí, spíš je to místo kultu – a současně vítaný orientační bod pro čerstvě příchozí i pro usedlé. Kružnice o poloměru 70 kilometrů, obkroužená kolem Řípu, podle všeho zahrnuje veškeré slovanské osídlení Čech 6.–7. století. Až později bylo rozrůstající se obyvatelstvo nuceno vydat se hledat nová místa mimo úrodné nížiny Labe a Ohře. Koneckonců i mnohem mladší rotunda na vrcholu hory jako by chtěla ono místo spojené s pohanskými počátky Čechů pokřesťanštit, vymýtit svatostánkem právě tu nekřesťanskost. V době, kdy vznikala (asi 10. stol.) a pak byla ve 12. století upravována, totiž Říp už dávno žádný jiný význam neměl.

Netvrdíme, že se všechno stalo přesně tak, jak je popsáno v pověsti, zdá se však, že vyprávění odráží dobu svého vzniku víc, než se ještě donedávna zdálo. Dnes víme, že k základnímu vymezení každého kmene (slovanského, germánského i jiného) patří tradice společného původu a předka, vždyť lidé kmene si dávají jméno často podle něj. Vyprávějí si o svých počátcích – a realita se časem ukryje pod legendu. První Slované to všechno zažili a nepotřebovali příběh mytizovat, ale začali ho vyprávět svým dětem a ony pak zase svým… Důležité ovšem je, že tak nejspíš činili již v počátcích českého kmene, tedy v 7. století. Řípu tím zajistili věčné místo v historické paměti Čechů: je to prostě hora, jež nemá soupeře ani co sobě rovného, abychom se oklikou vrátili k Balbínovým slovům.

WOGASTISBURG
~ ŘÍŠE FRANCKÉHO KUPCE ~ 631

Zatímco úvodní příběh o praotci Čechovi se opíral o konkrétní místo a bájné děje, problém Wogastisburgu je právě opačný. Francká kronika sice přesvědčivě popisuje boj středoevropských Slovanů s vojsky krále Dagoberta I. (629–638/639), ale my neznáme místo, kde se tato několikadenní bitva odehrála. Bylo již hledáno na desítkách lokalit od Německa po Maďarsko – a stejně mnohokrát byla tato umístění zavržena jako neprůkazná či zcela falešná. Archeologové se však nevzdávají: je snad konečně vrch Rubín u Podbořan na Žatecku oním záhadným bojištěm? Jistotu získáme těžko, vždyť vlastně o všem kolem tzv. Sámovy říše, včetně hlavního protagonisty, platí, že je tu víc otazníků než prokazatelných odpovědí. Sámo, jeden z největších vůdců a bojovníků onoho věku, Čechům vojenskou zběhlostí svou ku pomoci přispěl. Bylť to muž ovšem výtečného ducha i jaré síly; ale neví se s jistotou, ani odkud přišel, ani jaký posléze osud vzal, psal v polovině 19. století František Palacký. Pokročilo od těch časů naše poznání?

■ Fredegarova kronika (7. stol.)

Ve čtyřicátém roce panování Chlotarova [623] shromáždil muž jménem Sámo – původem Frank z kraje senonského – větší počet kupců a odebral se za obchodem do země Slovanů, zvaných Vinidové. Slované se již začali bouřit proti Avarům, zvaným Hunové, a proti jejich králi kaganovi. (…) Synové Hunů, které zplodili s manželkami a dcerami Vinidů, nechtěli již snášet křivdy a útisk, a odmítajíce nadvládu Hunů, začali se … bouřit. Když Vinidové zaútočili vojensky proti Hunům, kupec Sámo … vytáhl s nimi ve vojsku a tam se ukázal v boji s Huny tak prospěšným, že to bylo až hodno podivu, a nesmírné množství z nich bylo mečem Vinidů pobito. Když Vinidové viděli Sámovu schopnost, vyvolí si ho za krále a on jim šťastně kraloval třicet pět let. Za jeho vlády svedli Vinidové mnoho bojů s Huny a díky jeho rozvaze a schopnosti Vinidové Huny vždy přemohou. Sámo měl dvanáct manželek z rodu Vinidů a měl od nich dvaadvacet synů a patnáct dcer…

Rubín u Podbořan

~

Problém lokalizace Wogastisburgu je neoddělitelný od stavu poznání toho útvaru, jejž jsme si navykli nazývat Sámovou říší. Se slovem „říše“ ale zacházejme opatrně – evidentně se jedná o předstátní útvar, velký kmenový svaz; když francký kronikář píše o králi Sámovi, jen připodobňuje jeho postavení realitě svého státu. A hned další sporný bod: letmým nahlédnutím do historických map třeba jen posledních desetiletí zjistíte, že i rozsah tohoto kmenového svazu je v jednotlivých zemích, na jejichž území se alespoň částečně nalézal či se jich měl dotýkat (kromě Čech a Německa Slovensko, Rakousko, Maďarsko, Polsko), předmětem často velmi protichůdných interpretací.

Vinidové sloužili již odedávna jako befulkové Hunům [Avarům], takže kdykoli Hunové vojensky útočili na některý národ, stáli Hunové s celým svým vojskem před táborem, Vinidové pak bojovali; jestliže nabývali vrchu a vítězili, tu Hunové vyrazili, aby se zmocnili kořisti, jestliže však byli Vinidové přemáháni, opírali se o pomoc Hunů a tak nabývali nových sil. Befulky je Hunové nazývali proto, poněvadž postupovali před Huny, tvoříce v bitvě dvojitý šik. Hunové přicházeli každoročně k Slovanům přezimovat, brali si do lože manželky Slovanů i jejich dcery. – Na scénu vstupuje Sámo ve chvíli, kdy se ukáže být nepostradatelným pro Slovany bojující proti nadvládě kočovných Avarů.

Březno u Loun – archeologický skanzen

Dnes ovšem víme, že vztahy s těmito Asiaty byly velmi různorodé, od úplné nezávislosti přes spolupráci až k tomu, že část Slovanů (asi v Podunají) si Avaři podrobili. Načasování slovanského odporu na polovinu 20. let pak souviselo s těžkou porážkou a následným oslabením kaganátu při tažení na Konstantinopol.

Tradiční představy o slovanské „holubičí povaze“ nikdo nebere vážně, takový mírumilovný národ by dlouho nepřežil: Nešetřili nikoho ani z hlediska vzrůstu, ani pohlaví… Zabíjeli všechny, bez ohledu na věk, takže celá Thrákie a Ilýrie byla pokryta nepochovanými mrtvolami. Ty, kteří jim přišli do cesty, nezabíjeli ani meči, ani kopími nebo jiným obvyklým způsobem, ale když zatloukli hluboko do země kůly, zašpičatili je a velkou silou na ně nabodávali tyto ubožáky tak, že hrot kůlu vcházel sedací částí a vlastní vahou těla pronikal do vnitřností člověka… Tento barvitý záznam byzantského historika Prokopia k r. 550 nepopisuje řádění Avarů či snad Germánů, ale slovanské tažení na Balkán!

Ještě nikdo takový se nenarodil a neobjevil pod sluncem, který by dokázal naši sílu zlomit. My jsme zvyklí na to, že vládneme cizím krajinám, a ne aby někdo vládl nad naší, vzkázal sebevědomý slovanský náčelník poslovi žádajícímu poddanost avarskému kaganátu (s centrem v Panonii). Vedle toho zejména pohřební nálezy dokládají mírové soužití obou etnik a též vzájemné oboustranné ovlivňování a prolínání jejich kultur.

Také postava „slovanského krále“ Sáma (v latinském textu se pochopitelně píše krátce – tedy Samo, není však jasné, jak se jméno vyslovovalo) je velkou záhadou. To, co o něm napsal kronikář hned v úvodní krátké vsuvce, je to jediné, co víme. Původ jména je nejčastěji vykládán jako keltský; informace, že byl Frankem, chápejme tak, že byl obyvatelem Francké říše (není to etnické určení). Jádrem říše byla právě Galie, keltské území, později romanizované císařským Římem. Galské či galořímské obyvatelstvo se tu zachovalo i po obsazení germánskými Franky. Neprůkazné je i označení místa Sámova původu – zkomolený údaj z kraje senonského; takové území či místo totiž ve Francké říši neexistovalo. A odtud další úvahy: nejspíš jde o dnešní francouzské město Sens, což se jeví pravděpodobnější než donedávna zvažované belgické Soignies.

To Slované neměli ve svých řadách opravdu žádného schopného bojovníka a museli čekat na příchod cizího kupce? Kupce, který byl tak zásadně nenahraditelný?! Opravdu tedy jenom kupce? Nebo člověka, který tu mohl mít i jiné poslání? (A to ponecháváme stranou, co mohli Slované galskému obchodníkovi nabídnout – jen pro kožešiny by takovou dlouhou cestu jistě nevážil. Že by měl zájem třeba o otroky?) Anebo byla volba cizince taktickým krokem, který měl vyvážit zájmy všech zainteresovaných kmenů (tedy Moravanů, Čechů a Korutanců), a vyhnout se tak dominanci některého z nich?

Variantě jiného, poněkud „vyššího“ poslání Sáma mezi Slovany by rovněž mohl nasvědčovat obsah vzrušeného rozhovoru s vyslancem krále Dagoberta, jenž měl za úkol vyřešit nepříjemné „pohraniční incidenty“. Zkuste si ho přečíst opravdu pozorně: nemohl být Sámo v Dagobertových službách, neměl původně zajistit klid za východní hranicí jeho říše, vytvořit jakýsi nárazníkový stát? Na druhou stranu, náznaky nejsou zcela přesvědčivé – jsou letmé a hlavně stručné, takže jistotu opět nezískáme.

■ Fredegarova kronika (7. stol.)

Tohoto roku [631] Slované, zvaní Vinidové, povraždili v Sámově království francké kupce s četnějším doprovodem a oloupili je o majetek a to byl počátek rozepře mezi Dagobertem a Sámem, králem Slovanů. I vyslal Dagobert k Sámovi vyslance Sicharia se žádostí, aby přikázal poskytnout spravedlivou náhradu za kupce, které jeho lidé povraždili nebo jejichž majetku se protizákonně zmocnili. Protože Sámo nechtěl Sicharia spatřit a nedovoloval mu, aby k němu přišel, oblékl si Sicharius šat, jaký nosí Slované, předstoupil se svým doprovodem před Sáma a oznámil mu všechno, co měl uloženo. Ale jak to bývá znakem pohanství a zpupnosti nešlechetných lidí, Sámo nedal náhradu za nic z toho, čeho se jeho lidé dopustili, a chtěl pouze stanovit soudy pro tyto a jiné spory, které vznikly mezi oběma stranami, aby bylo navzájem uplatněno právo. Sicharius – jako pošetilý vyslanec – pronese potupná slova, která mu nebyla uložena, a hrozby proti Sámovi, že totiž Sámo i lid jeho království jsou Dagobertovi povinni poddanstvím. Sámo, již uražen, odpověděl: „Jako země, kterou máme, patří Dagobertovi, tak i my jsme jeho, pokud jen bude mít v úmyslu zachovávat vůči nám přátelství.“ Sicharius řekl: „Není možné, aby křesťané a sluhové boží mohli uzavřít přátelství se psy.“ Sámo pak na to odvětil: „Jestliže vy jste boží sluhové a my jsme boží psi, tu když vy ustavičně proti němu jednáte, nám je dovoleno trhat vás svými zuby.“ I byl Sicharius vykázán ze Sámova dohledu. Když to Dagobertovi oznámil, Dagobert zpupně poručí vyslat z celého království Austrasijského [východní část říše] vojsko proti Sámovi a Vinidům; tehdy postupuje vojsko ve třech šicích proti Vinidům, ba rovněž i Langobardi, najatí Dagobertem, vytáhli vojensky proti Slovanům. Zatímco se z opačné strany Slované na těchto i na jiných místech připravovali, dosáhlo vojsko Alamanů s vévodou Chrodobertem vítězství v krajině, do níž vkročilo. Rovněž Langobardi dosáhli vítězství a jak Alamani, tak i Langobardi si odvezli velmi značný počet slovanských zajatců. Avšak Austrasijci oblehnou pevnost Wogastisburg, kde zůstal největší oddíl statečných Vinidů, a po tři dny s nimi bojují; je tu mečem pobit velký počet lidí z Dagobertova vojska a potom davše se na útěk zanechají tam všechny stany i věci, které s sebou měli, a navrátí se do svých sídel.

Sámova říše s vyšrafovaným jádrem a směry franckého útoku (M. Lutovský)

~

A ještě jinak: pokud měl Sicharius situaci skutečně urovnat ku klidu všech zúčastněných, a hlavně svého pána, nepočínal si příliš obratně; pokud ovšem měl kupříkladu záměrně vyprovokovat větší konflikt, odvedl dobrou práci.

Dagobertovy vojenské přípravy působí vcelku mohutně: taktika několika rozdělených proudů, které mohou na nepřítele tlačit z různých stran a posléze po spojení zasadit rozhodující úder. Zapojeni byli nejen vlastní lidé, král vyjednal i podporu dalších, kteří nebyli pod jeho přímým panstvím (Langobardi). K předpokládanému spojení všech tří (či podle některých čtyř) vojů nedošlo – zatímco dva byly úspěšné, rozhodující Dagobertův utrpěl zdrcující porážku v „třídenní bitvě“. Tu si představujeme nejspíš jako tři dny opakovaných pokusů o dobytí pevnosti než jako nepřetržitý, soustavný boj. Poté Fredegar jen drobnými zmínkami na dalších místech kroniky doplňuje, že Slované se uhájili natrvalo, navíc se ke spojenectví se Sámem přiklonily další kmeny: Dervan, vévoda národa Srbů, kteří byli z rodu Slovanů a již dávno patřili ke království Franků, přidal se se svými lidmi ke království Sámovu.

Skanzen v Březně

S postupem vojsk protisámovské koalice, místy srazu Franků (Mety) a analogií s pozdějšími vojenskými akcemi ve střední Evropě souvisí jednak úvahy o možném umístění bojiště, tak i představa o rozsahu slovanské říše. Vojska se totiž musela utkat s protivníkem někde na okraji, hlouběji do centra Sámova svazu, jež je nejspíš totožné s moravským prostorem, jistě nepronikla.

Přes dvě století se badatelé snaží Wogastisburg lokalizovat. Hledal se přitom jak doslova na fantaskních místech, tak na lokalitách, které jsou pohledům současné historiografie bližší. Argumentace se opírala nejen o archeologické nálezy a historické analogie, ale i o jazykovědu (výklad názvu pevnosti). Namátkou: Voitsberg ve Štýrsku, Tuhošť u Domažlic, Úhošť u Kadaně, moravský Hostýn, německý Staffelberg či Burk u Forchheimu, dále třeba i severně od Krkonoš a Jeseníků, v lužickosrbském Pomohaní, ve Vídni, Melku, Mikulčicích, Znojmě či v Bratislavě. (Posledně jmenovaná určení vycházejí z chybného položení pevnosti do jádra Sámovy říše.)

Nejsou poslední objevy českých archeologů poukazujících na vrch Rubín u Podbořan (352 m), jihozápadně od Žatce, jen další takovou fikcí? Vždyť nejspíš nikdy nebudeme mít opravdovou jistotu, kde přesně se Wogastisburg nacházel. Nicméně míra pravděpodobnosti správného odhadu je u toho strategického vrchu přece jen vyšší než jinde a ještě víc jistí si můžeme být tím, že Rubín náležel mezi pohraniční hradiště Sámova kmenového svazu, jež se aktivně připravovala k obraně před nebezpečím franckého vpádu. Jeden z nejvýchodnějších výběžků Doupovských hor nad osadou Dolánky (místní část Podbořan) je výraznou dominantou kraje, převýšení dosahuje 90 metrů. Lze odtud kontrolovat cesty z Doupovských hor ke Krušnohoří, stejně tak cesty do středních a západních Čech.

Osídlení je tu doložené již v pravěku, nejnovější výzkumy Josefa Bubeníka (80.–90. léta 20. stol.) se soustředily nejen na slovanské osídlení na vrcholu kopce s hradištěm, ale odhalily též několik pásů opevnění právě ze slovanské doby. V Čechách vůbec nejhojnější jsou tu nálezy avarského původu, mj. dokládají vazbu na moravská hradiště. Důležitým je především soubor kování opasků a koňských postrojů avarsko-slovanského původu, některé předměty (sekera, hřeben, snad i ostruhy s háčky) zase ukazují nejspíš na západní provenienci. Také nejstarší keramika z hradiště se hlásí k přelomu 6. a 7. století.

Vyvolí si ho za krále a on jim šťastně kraloval třicet pět let. Otazníky jsme začali, otazníky i skončeme: Sámo (s četným potomstvem) podle kroniky šťastně vládl 35 let a pak… – Z písemných pramenů Slované ve střední Evropě mizejí na více než jedno století. Zanikl kmenový svaz? Pokračoval v nějaké podobě dál? Má existence Sámovy říše třeba jen volný vztah k pozdějšímu utváření moravského státu, s nímž má společné územní jádro?

České školáky možná už mnohokrát napadlo, že nebýt několika desítek řádků v textu jakéhosi franckého kronikáře ze 7. století, ubyla by v jejich dějepisné učebnici jedna kapitola. Přes veškerou torzovitost a neukončenost poznání buďme rádi, že ji tam Fredegar vepsal.

STADICE ~ VĚŠTKYNĚ A ORÁČ

Malá vesnice západně od Ústí nad Labem se honosí loukou nazývanou Královské pole, od roku 1841 ozdobenou netradičním pomníkem pluhu. Jen nedlouho předtím uhynula královská líska; rozhlédnete-li se důkladně po okolí, uvidíte i Volskou horu. Mýtus o povolání oráče Přemysla na knížecí stolec Čechů je tu zhmotněn na každém kroku a vytváří zvláštní genius loci tohoto místa. Stadice jako místo Přemyslovy orby lokalizoval prvně Kosmas až na začátku 12. století, čímž umocnil přemyslovskou dynastickou tradici. Samotný příběh si však učený kronikář jistě nevymyslel, jen literárně vyšperkoval vyprávění staré několik set let…

■ Kosmova kronika (12. stol.)

Toho času vznikl mezi dvěma obyvateli, kteří vynikali bohatstvím i rodem a byli jaksi správci nad lidem, nemalý spor o mez sousedních polí. I … s velikým hlukem předstoupí před svou paní a snažně žádají, aby spornou věc mezi nimi rozhodla… Když pak … celou při mezi nimi vzniklou rozsoudila po právu, tu ten, který spor na soudě nevyhrál, přes míru se rozhněvav, … a bradu slinou z plných úst poprskav, zvolá: „Toť křivda mužům nesnesitelná! Žena děravá se obírá mužskými soudy v lstivé mysli! (…) Vždyť je věc jistá, že všechny ženy mají dlouhé vlasy, ale krátký rozum. Lépe by bylo mužům umřít než to trpět…“

Nato paní, svou pohanu tajíc a bolest v srdci ženským studem zastírajíc, usmála se a pravila: „Tak jest, jak díš; žena jsem, jako žena žiji; ale snad proto si myslíte, že málo mám rozumu, že vás nesoudím metlou železnou, a poněvadž žijete bez bázně, právem mne nedbáte. Neboť kde je bázeň, tam je i kázeň. Ale nyní je velmi zapotřebí, abyste měli správce ukrutnějšího, než je žena…“ (…) Druhého dne … bez prodlení svolají sněm … a žena, sedíc na vysokém stolci, mluví k hrubým mužům: „(…) Trváte-li na svém předsevzetí a nemýlíte-li se ve svém přání, oznámím vám jméno knížete i místo, kde jest.“

Královské pole

K tomu sprostý lid zajásá zmateným křikem; všichni jedněmi ústy žádají, aby jim byl dán kníže. K nim ona: „Hleďte,“ dí, „hle, za oněmi horami … je neveliká řeka Bílina a na jejím břehu je vidět vesnici, jež slově Stadice. V jejím obvodu jest úhor, zdéli i zšíři dvanácti kročejů, jenž kupodivu, ač leží mezi tolika poli, přece nenáleží k žádnému poli. Tam váš kníže oře s dvěma strakatými voly… Nyní, je-li vám libo, vezměte mou řízu, plášť i přehozy, jaké sluší knížeti, jeďte vyřídit tomu muži vzkaz ode mne i od lidu a přiveďte sobě knížete a mně manžela. Muž má jméno Přemysl. Ten na vaše hrdla a hlavy vymyslí mnohá práva… Jeho potomstvo bude v celé této zemi panovat na věky věků.“ (…) Když paní viděla, že [poslové], neznajíce cestu, váhají, pravila: „Co váháte? Jděte bez starosti, sledujte mého koně, on vás povede pravou cestou a dovede zase zpět, neboť tu cestu nejednou šlapal.“ Lichá šíří se pověst a zároveň mínění křivé, že paní sama vždy za nočního ticha tu bájnou cestu na koni tam konávala a před kuropěním se vracívala; tomu „ať žid Apella věří“.

Co dále? Kráčejí poslové moudře neučení, putují vědomě nevědomí, držíce se stop koně. Již přešli přes hory, již již se blížili ke vsi, kam měli dojít. Tu jim přiběhl jakýs chlapec vstříc i tázali se ho, řkouce: „Slyš, dobrý chlapče, jmenuje se tato ves Stadice? A jestliže ano, je v ní muž jménem Přemysl?“ – „Ano,“ odpověděl, „je to ves, kterou hledáte, a hle, muž Přemysl nedaleko na poli popohání voly, aby dílo, jež koná, hodně brzo dokonal.“ Poslové přistoupivše k němu pravili: „Blažený muži a kníže, jenž od bohů nám jsi byl zrozen, … vypřáhni od pluhu voly, změň roucho a na koně vsedni! (…) Paní naše Libuše i všechen lid vzkazuje, abys brzy přišel a přijal panství, jež je tobě i tvým potomkům souzeno. Vše, co máme, i my sami jsme v tvých rukou; tebe za knížete, tebe za soudce, tebe za správce, tebe za ochránce, tebe jediného sobě volíme za pána.“

Detail reliéfu – poselstvo u Přemysla

Při té řeči se ten muž moudrý, jako by předvídal budoucnost, zastavil, otku, kterou držel v ruce, vetkl do země, a pustiv voly, zvolal: „Jděte tam, odkud jste přišli!“ Ti, ještě než to dořekl, z očí zmizeli a nikdy více se neobjevili. Ale líska, kterou do země vetkl, vyrazila tři velké ratolesti, a to, což jest ještě podivnější, i s listím a ořechy. A muži vidouce, co se tu děje, stáli zaraženi. On je vlídně jako hostitel pozval k snídani, vyňal z lýkové mošny plesnivý chléb a kus sýra, mošnu položil na trávník místo stolu, na to režný ubrus a tak dále. Zatímco svačili a vodu ze džbánu pili, dvě ratolesti nebo odnože uschly a odpadly, ale třetí velmi rostla do výše i šíře. To naplnilo hosty ještě větším podivem a bázní. A on dí: „Co se divíte? Vězte, že se z našeho rodu mnoho pánů zrodí, ale jeden pokaždé bude panovat…“

Potom oděn v knížecí roucho a obut v královskou obuv vsedne oráč na bujného oře, avšak nezapomínaje na svůj stav, vezme s sebou své střevíce, zcela z lýčí ušité, aby je dal schovat pro budoucnost; a chovají se na Vyšehradě v knížecí komoře až podnes a na věčné časy.

~

Poeticky i prozaicky zakončil Kosmas vyprávění o příchodu Přemysla Oráče ze Stadic na knížecí dvůr: A když cestu dokonali a již již se blížili k hradu, pospíšila jim vstříc paní, obklopená svými dvořany. Podavše si ruce, vešli s velikou radostí do příbytku, posadili se na pohovkách, občerstvili se darem Cereřiným a Bakchovým a ostatek noci věnovali Venuši a Hymenaeovi. Tento muž, jenž vpravdě pro svou mužnost zasluhuje slout mužem, upoutal zákony tento bezuzdný kmen, nezkrocený lid mocí zkrotil a uvedl v poddanství, jež jej i dnes tíží, též vydal všechna práva, jimiž se tato země řídí a spravuje, sám s Libuší samou. – Pověst je pověst (kupř. Vyšehrad vznikl dávno po Pražském hradě, až na konci 10. století), ale nám teď jde o něco jiného: o zmiňované poddanství a zákony, tedy funkční stát, který byl odedávna – a neodvolatelně právě Libušinou věštbou a volbou lidu – provázán s přemyslovským rodem. Snadno je knížete dosadit, ale nesnadno dosazeného sesadit. (…) Jakmile bude povýšen, vy a vše, co máte, bude v jeho moci, to je Kosmovo poselství z počátku 12. století, ať už ve skutečnosti historické počátky Přemyslovců vypadaly jakkoli. Nejde o pohádku, ale mýtus, a viditelně také o státní ideologii.

Mýtus o věštkyni a oráči existoval již několik set let předtím – ve zkrácených, avšak možná věrohodnějších konturách jej zaznamenal i Přemyslovec Kristián na konci 10. století. Rovněž v jeho podání je výklad o bezuzdném kmeni předehrou k předání vlády Přemyslovcům a vzniku státu. Libušina věštba a Přemyslovo nastolení zachraňují lidi před zhoubným morem (epidemií), přinášejí i vyšší typ hradní a městské civilizace (vznik Prahy) a zákony státu.

■ Kristiánova legenda (10. stol.)

Ale Slované čeští, usazení pod samým Arkturem [hvězdou Velkého vozu, tj. na severu] a oddaní uctívání model, žili jako kůň neovládaný uzdou, bez zákona, bez knížete nebo vládce a bez města, potulujíce se roztroušeně jako nerozumná zvířata, toliko širý kraj obývali. Konečně když byli postiženi zhoubným morem, obrátili se, jak pověst vypravuje, k nějaké hadačce se žádostí o dobrou radu a o věštecký výrok. A když jej obdrželi, založili hrad a dali mu jméno Praha. Potom nalezše nějakého velmi prozíravého a důmyslného muže, jenž se jenom orbou zabýval, jménem Přemysla, ustanovili si ho podle výroku hadaččina knížetem nebo vladařem, davše mu za manželku svrchu řečenou pannu hadačku. A když byli takto konečně vysvobozeni z rozličných ran morových, stavěli si v čelo po svrchu řečeném knížeti vladaře neboli vévody z jeho potomstva…

~

Proč si vybral Kosmas právě Stadice, co, kdy a kde se odehrálo – na prosté otázky jednoduchá odpověď: nevíme. Jen si stále opakujme, nejde ani o pohádku vyšperkovanou literárním vzděláním autorů, ani o vymyšlený příběh podle antických a raně středověkých předloh (i když tyto vlivy doložit můžeme), nýbrž o mýtus – a v něm o shodu s historickou realitou vlastně vůbec nejde.

Po celé věky byl ovšem mýtus velmi živý: Karel IV. svým privilegiem z r. 1359 osvobodil tři místní usedlosti od všech poddanských povinností s tím, že mají opatrovat posvátný lískový strom, jenž vyrazil z Přemyslovy otky (náčiní na odstraňování hlíny z pluhu), a ořechy dodávat na královský stůl. Privilegium potvrzovali panovníci i v dalších staletích, plody ze stadické lísky obohacovaly královské tabule prokazatelně až do r. 1701 a možná svou roli plnily i během korunovací (několikrát máme doloženo sypání lískových oříšků před krále).

Nápis hlásá, že zde stával „Přemyslův statek“

Železnou otku (škrabadlo), z níž by líska vyrašila stěží, si kvůli rýmu prvně „domyslel“ takřečený Dalimil: On se ale neměl k činu, konec otky vetkl v hlínu (ve staročeštině A jakož jeho dotku, Přemysl vstrči v zemi otku). Původní Kosmův text logicky uvádí stimulus – suchý (lískový) prut čili tzv. bodec k pohánění volů, jak se píše kupř. ještě v Pulkavově kronice: Zarazil náhle do země prut, jímž poháněl voly. Dalimilův popis však ovlivnil i novodobé překladatele, a tak v současných vydáních najdeme místo suchého poháněcího bodce otku.

Tzv. Královské pole za Stadicemi při cestě do Řehlovic, jehož dnešní úprava je z r. 1823, bylo uctívaným místem zcela jistě od 14. století, ale zřejmě již dříve. Pomník s pluhem tu stojí od r. 1841, architekt Franz Staumann a sochař Josef Max jej zhotovili na náklady hraběte Ervína Nostitz Rienecka; nahradil vzrostlou lísku, kterou zničila povodeň. Český nápis hlásá, že Zde od pluhu Přemysl k wéwodstwj powolán. Wzdělany MDCCCXLI, jeho obsahově totožný německý protějšek (kraj byl do druhé světové války povětšinou německý) byl nahrazen variací Komenského citátu Vláda vrátila se do rukou tvých, ó lide český. 1945. Maxovy bronzové reliéfy zpodobňují příjezd Libušina poselstva do Stadic, na zadní straně uvítání Přemysla kněžnou. Naproti tomu označení jednoho ze stavení v obci jako statku Přemyslova je ničím nepodloženým nesmyslem.

Zadní část pomníku

Nejasný vztah ke stadickému mýtu má ještě jedno místo v okolí: Volská hora (dříve též Přemyslova skála). Objevila se až v poněkud bájeslovném vyprávění Hájka z Libočan v 16. století: Přemysl osten [prut], kterýž v ruce měl, v zemi vetkl a odvázav voly: „Jdětež tam, odkudž jste vyšli,“ řekl. Kteřížto pozdvihli se, jako by vzlétli, a pod oblaky se vznášeti počali a odtud sníživše se, skála jedna pode vsí velmi veliká, ta ukázala se, jako by se otevřela, a oni se tam vnesli, kteráž se po nich zavřela. Z kteréžto skály voda jako hnojná aneb jako by z chléva tekla, takovou vůni má až do dnešního dne. – Blamáží skončil i objev „Přemyslovy otky“ z r. 1836: Nalezl nádeník Ignatz Honolke…, když na pravém břehu Bíliny pod tzv. Volskou horou lámal kámen ke dláždění cesty, mezi tamním kamením zcela zrezivělou a neobvykle velkou otku. (…) Rychtář Guth … připadl hned na myšlenku, že by to mohla být otka prvního českého vévody Přemysla. Byla to však pravěká sekyrka.

Kdo byli bájní Libuše s Přemyslem, jaký význam má to, že praotec knížecího rodu byl oráčem? Kvůli tomu byly popsány stovky stran. Libuše a Přemysl byli nejspíš bohové, svou roli možná sehrálo též Přemyslovo dvojče Nezamysl. (Vnímáte tu podobnost jmen, přemýšlejícího a „nemyslícího“ sourozence?) Orba v sobě vždy nesla magický význam, orbou se vyměřovala města, zakládaly státy (vzpomeňte na Romulovu brázdu a vraždu Rema, jenž ji neoprávněně překročil); berme v úvahu, že oborání sídla bývalo v dávných dobách skutečně obranným a ochranným prostředkem – třeba proti epidemiím všeho druhu. Tento obřad je doložen z několika míst v Evropě: polonahé či úplně nahé ženy nebo jinde muži vyrývali brázdu kolem vesnice, vytvářeli jakýsi magický ochranný kruh. Nelze pominout ani donedávna praktikovaný rituál první orby, první vyorané brázdy, doprovázený simulovaným, popřípadě skutečným pohlavním aktem. Mějme na paměti, že se vždy jednalo o hlubší skryté významy; při takovém rituálu nejde jen o brázdu či akt samotný – jde o zajištění ochrany, úrody, pokračování rodu a života, a třeba i knížecí vlády (bájné oráče známe rovněž odjinud, z Irska stejně jako z Polska).

Mýtus svatého sňatku je další zvažovanou variantou – sňatek s pannou hadačkou (jindy má ovšem alespoň jednoho milence, v jiných zemích je líčena jako nevázaná žena) zaručuje věčnou vládu nad zemí i lidem, a to zase souvisí s nastolovacím rituálem knížat, který je stálým opakováním této první volby atd.

A navíc: při výkladu symboliky rituálů, magie a gest se nesmíme pohybovat jen v českém rámci, podobné – místy až nečekaně totožné – rituály a mýty zaznamenáváme v celém evropském (a indoevropském) prostoru, od Jihoslovanů po Skandinávce, od Západoevropanů po Rusy. Tady už ale je zapotřebí vskutku odborného průvodce: tím nejlepším vám bude kniha Dušana Třeštíka Mýty kmene Čechů (2003).

Mytické postavy Libuše a Přemysla i příběh o jejich setkání v sobě nesou mnoho tajemného z pradávných časů počátku Čechů. Mýtus žije opakováním, stejnými rituály, které ho neustále zpřítomňují a oživují, zajišťují mu trvání. Magickým obsahem je naplněna Přemyslova orba, stejně jako sňatek s Libuší a nastolení na kamenný knížecí stolec (ve skutečnosti to byl velký neopracovaný balvan). Kristián a Kosmas dali stadickému příběhu klíčové místo ve zdůvodnění státní ideologie přemyslovského státu. A my, aniž bychom o tom museli nějak zvlášť uvažovat, to vnímáme shodně.

~

Popularitu Přemyslova mýtu dokládá též historka z r. 1445, jež vešla ve známost i v zahraničí – zapsal ji totiž pozdější papež Pius II., A. S. Piccolomini: V tomto království je nedaleko Prahy jakási ves, z níž odvozují svůj původ dávní čeští králové a v níž tamější sedláci požívají plné svobody a neplatí žádných jiných poplatků, leč každoročně jakousi nepatrnou dávku z lískových ořechů… K těmto přišel nedávno jakýsi venkovan, oděný pláštěm a žíněným rouchem, vylezl na strom a upletl si tam proutěnou chýžku … a po několika dnech osloviv venkovský lid řekl, že byl dříve v poustevně a že k němu přišli svatý Václav, patron království, a Jan Křtitel, kteří jej ujistili, že se stane českým králem… Hloupí venkované s tím souhlasili a … provolali jej ihned za krále, dali mu tělesnou stráž, a horlivě … mu vzdávali pocty… Brzy jiný člověk, znalý písma, byl učiněn kancléřem a napsal listy do království, v nichž vybízel hned ty, hned ony, aby přišli k svému králi, jejž nebesa zjevila ve vsi, z níž pochází královský rod. (…) I počalo se sem scházet mnoho lidí, slibovali králi poslušnost, skládali přísahy…, podněcovali vzpoury ve městech a uváděli již celé království do velkého strachu… (dopis z 21. 5. 1445) – Upřesnění přináší list Jakoubka z Vřesovic ze 14. 5.: Jakub, člověk můj úroční [poddaný] od Teplice, přišed do Stadic, i seděl ve kři pod lískou. A to trvalo od svatého Jiří [23. 4.], takže přílišně lidé … k němu šli, druhdy jich ke dvěma tisícema před ním bývalo; i z jiných zemí k němu již listy slali. (…) Jest již tak zjednáno, žeť na Roudnici v žaláři sedí. Posléze byl Jakub převezen do Prahy a po čase, když již o něj nikdo nejevil zájem, propuštěn.

MIKULČICE ~ MORAVSKÝ KRÁL ~ 871

Kořist z pádu říše Avarů na přelomu 8. a 9. století usnadnila cestu k likvidaci kmenového zřízení v jihomoravském a nitranském jádru pozdějšího státu Moravanů. Iniciativu převzal Mojmír, pokřtěný r. 831 – právě křest a vyhnání konkurenčního knížete Pribiny z Nitranska jsou považovány za počátek prvního slovanského státu, Velké Moravy. Jméno si ovšem vysloužila až později, získala ho zásluhou knížete Svatopluka (871–894) a jeho výbojů. Nevýslovná pevnost či město Rostislavovo, známé z franckých pramenů, je podle všeho dnešní hradiště Valy u Mikulčic. Lákavá je možnost, že tu bylo i hlavní město Svatoplukovy říše. Byl tu snad dokonce pohřben první arcibiskup Metoděj? – Dodejme ještě, že odbočka z českého prostředí k moravské tematice je jen zdánlivá. Jak vícekrát doložíme, počátky přemyslovského státu byly právě s Velkou Moravou úzce provázány, a navíc je naprosto jisté, že do jejích hlavních center opakovaně zamířil i první kníže Čechů Bořivoj.

■ Fuldské letopisy (9. stol.)

870 Svatopluk, synovec Rostislavův, dbal vlastních zájmů a svěřil se v ochranu Karlomanovi spolu s celým královstvím, které držel. Proto se Rostislav na synovce mocně rozhněval, činí mu tajně nástrahy a nařizuje, aby ho zardousili, když nic zlého nebude při hostině tušit. Avšak Svatopluk…, když mu to někdo znalý úkladů naznačil dříve, než vstoupili do domu ti, kteří ho měli zabít, vstal z místa hostiny, jako by se chtěl bavit se sokoly, a unikl připraveným úkladem. Když Rostislav viděl, že jeho úmysl byl prozrazen, pronásledoval s družinou svého synovce, … avšak … byl chycen do léčky, … zajat, spoután a … poslán do Bavor… Karloman, aniž potom narazil na odpor, vtrhl do jeho království a všechna města a hrady se mu podrobily. (…) Ludvík Němec … se poradil se svými velmoži a přikázal, aby mu byl předveden Rostislav, spoutaný těžkým řetězem. Byl sice odsouzen k smrti rozsudkem Franků a Bavorů, jakož i Slovanů, kteří přišli z různých krajů…, avšak [král] rozhodl, aby Rostislav byl pouze zbaven zraku.

Knížecí palác

871 Svatopluk … byl u Karlomana nařčen ze zločinu nevěrnosti a poslán do vězení. Slované, to jest Moravané, se domnívali, že jejich vévoda zahynul, a ustanovili si za vládce jakéhosi kněze jménem Slavomíra, příbuzného onoho vévody… Pokusil se bojovat s Karlomanovými vojevůdci Engilšalkem a Vilémem a vypudit je z obsazených měst… Mezitím byl Svatopluk Karlomanem propuštěn, neboť nikdo mu nemohl prokázat zločiny, z nichž byl obviněn. (…) Vrátil se do svého království a přiváděl Karlomanovo vojsko, jako by chtěl proti Slavomírovi bojovat: tak totiž obmyslně slíbil Karlomanovi, bude-li mu povolen návrat do vlasti. (…) Svatopluk [však], když ostatní budovali tábor, vstoupil do starého Rostislavova města a ihned podle slovanského zvyku nedodržel věrnost, zapomněl své přísahy a obrátil síly a snahy ne k přemožení Slavomíra, ale k pomstění potupy, kterou mu způsobil Karloman. A hned s velkým vojskem napadl v táboře Bavory, kteří netušili nic zlého a méně se strážili, a mnoho z nich zajal živých, když téměř všechny ostatní pobil…

~

Léta Páně 831 Reginhar, biskup pasovský, pokřtil všechny Moravany… – z krátké zprávy ve franckých letopisech není možná na první pohled zřejmé, že se zrodil stát, jemuž byzantský císař v 10. století přiřkl díky jeho slávě a velikosti v dobách Svatoplukových onačení Velká Morava. Francký záznam však není náhodný: dějiny moravské země jsou dějinami vyrovnávání se s vlivem Franků. Přijetí křesťanství bylo doprovodným znakem vzniku státu, s kmenovými institucemi zanikalo též pohanské vnímání světa. Frankové si již od doby Karla Velikého (768–814) dělali pomyslný nárok na střední Evropu, což brzy poznal Mojmír, jenž se tím zřejmě nehodlal příliš svazovat. Východofrancký král Ludvík Němec (tj. pro Slovany němý, mluvící nesrozumitelným jazykem) nahradil „neposlušného odvážlivce“ jeho synovcem Rostislavem (846–870). Problémy tím ale neustaly – i Rostislav se pokusil vymanit z říšského dohledu. Spolu se Svatoplukem (zřejmě spoluvladař či správce jednoho z hradských okrsků) si uvědomil, že nutným předpokladem rovnoprávného zařazení do společenství samostatných států je vytvoření církevní správy podřízené přímo papeži, tedy vznik arcibiskupství. Podmínkou bylo jednak sjednocení náboženských zvyklostí a řádů, jednak dostatečný počet loajálních kněží, a právě to byly od r. 863 hlavní úkoly Konstantina a Metoděje. Použití příbuzného slovanského jazyka (staroslověnština je jazyk jihoslovanský, západním Slovanům však srozumitelný) mohlo vyškolení domácích kněží jen urychlit, ale nezapomeňme, že jazyková stránka, jakkoli kulturně významná, je z pohledu církevně politického zadání vlastně druhotná.

■ Panonské legendy – Život Metodějův (9. stol.)

Rostislav, kníže slovanský, spolu se Svatoplukem poslali z Moravy k císaři Michaelovi poselství, pravíce toto: „Z boží milosti jsme zdrávi. Přišlo k nám mnoho učitelů – křesťanů z Vlach i z Řecka a z Němec, učíce nás rozličně. Jenže my Slované jsme lid prostý a nemáme nikoho, kdo by nás naučil pravdě a řádně nás poučil. Tak tedy, dobrý vladaři, pošli takového muže, který nám uspořádá veškeré právo.“ Tehdy řekl císař Michael Konstantinovi Filosofovi: „Slyšíš, Filosofe, tuto řeč? To nemůže vykonat nikdo jiný kromě tebe. Hleď, tady máš hodně darů, vezmi s sebou svého bratra opata Metoděje a běž. Vy jste přece Soluňané a všichni Soluňané hovoří čistě slovansky.“ (…) A tu zjevil Bůh Filosofovi slovanské písmo, a když ihned sestrojil písmena a sestavil text, vydal se na cestu na Moravu, vzav s sebou Metoděje. (…) A jakmile uběhla tři léta, vrátili se z Moravy, vyučivše žáky.

(V žádosti o vyslání misionářů se mimochodem nejednalo o nějaké zavlečení Moravanů do sféry východní pravoslavné církve: prosbu shodného znění zaslali moravští vládcové původně Římu, papež ale kvůli franckému tlaku odmítl, nemluvě o tom, že následně činnost bratrů při jednání v Římě v letech 867–869 a znovu r. 880 posvětil. Křesťanská církev byla navíc formálně jen jedna, oficiální roztržka /tzv. velké schizma/ přišla až r. 1054. V neposlední řadě na Moravu dorazili právě jen dva věrozvěstové, byzantský císař na akci neměl viditelně nějaký hluboký mocenský zájem.)

~

Jak stvrzuje úvodní citace z fuldských análů, cesty Rostislava a Svatopluka se vzápětí znovu protnuly. Formální spoluprací s říší (Karloman byl syn Ludvíka Němce) si Svatopluk zajistil podporu svých mocenských ambicí. Vládu po vícero peripetiích získal r. 871 a také ji – to již navzdory Frankům – udržel až do své smrti r. 894. Frankům se vliv na chod moravského státu nepodařilo uhájit; jasně to ukázala mírová jednání ve Forchheimu r. 874, kdy říše musela vzít na vědomí plně suverénní Svatoplukovu vládu. Podobně r. 890: při jednání v Řezně králi Arnulfovi nezbylo než respektovat, že přímá Svatoplukova vláda se rozšířila i na Čechy, kteří až do té doby měli nad sebou vládce svého rodu (odhadujeme z toho, že první český kníže Bořivoj právě zemřel a jeho syn a nástupce Spytihněv byl ještě nedospělý). To už ale nebyl jen moravský stát – během Svatoplukovy vlády se stal skutečně Velkou Moravou, jak ji ještě po stu letech obdivoval byzantský vládce. K jejímu moravsko-povážskému jádru s Nitranskem přibyly ovládnuté Čechy, Srbsko (za Krušnými horami), ale též severní Morava, také části Slezska, Slovenska, Panonie, Korutanska… Označení „Velká“ tedy opravdu nijak nepřehánělo, navíc Svatopluk dotáhl s Metodějovou pomocí do úspěšného konce plán naprostého církevního osamostatnění, když r. 880 papež Jan VIII. uzákonil vznik moravského arcibiskupství.

Pomník Cyrila a Metoděje (E. Venkov, 2009)

■ Papežská bula Industriae tuae – „Horlivosti tvé“ (880)

Vyptali jsme se Metoděje, ctihodného vašeho arcibiskupa, ve shromáždění našich bratří biskupů, zdali v základní články pravé víry tak věří a je ve slavnosti mše svaté tak zpívá, jak je známo, že činí svatá římská církev… My pak shledali jsme jej ve všech církevních naukách a náležitostech pravověrným a prospěšně působícím a k vám jsme jej odeslali zpět, aby řídil svěřenou sobě boží církev. A rozkazujeme, abyste jej přijali s náležitými poctami a úctou i s radostnou myslí jako vlastního pastýře, ježto z naší apoštolské autority potvrdili jsme mu výsadu jeho arcibiskupství…

~

Zájem o dění ve vzdálené říši projevili dokonce Arabové, díky nimž se uchoval popis státní organizace, společenského rozvrstvení a životního stylu privilegovaných (kníže a velmožové, hradské obvody), ale také doklady o vybírání daní (nutných mj. pro zajištění mnohatisícového vojska) a právním řádu. Neznámého arabského zpravodaje přitahovaly zejména vyhlášené pravidelné trhy. Konaly se v jednom z hlavních center Moravy, snad v Mikulčicích, avšak jistotu nemáme.

■ Arabská zpráva o Velké Moravě (9. stol.)

A mají leč malý počet soumarů a jízdní zvířata jsou jen u znamenitého muže. Jejich zbraně jsou krátké oštěpy, štíty a kopí a nemají jiných kromě těchto. Jejich náčelníkem je súbandž [župan], jehož poslouchají a jehož slovy se řídí. (…) Znamenitým a známým u nich je ten, jemuž se říká náčelník náčelníků a nazývají jej Swentbulk [Svatopluk], a ten je váženější než súbandž; a súbandž je jeho zástupcem. Tento vládce má jízdní zvířata a nemá jiného jídla z potravy leč to, co se vydojí z jejich mléka [kumys]. A má brnění znamenité, pevné a drahocenné. Město, ve kterém sídlí, se jmenuje Dž.r.wáb a mají v něm trh tři dny v měsíci a obchodují a prodávají na něm. (…) Jejich král od nich vybírá každoročně daň; jestliže nějaký muž z nich má dceru, vezme z jejích šatů jeden sváteční oděv ročně, a jestliže má syna, vezme z jeho šatů sváteční oděv také jednou ročně. Jestliže nemá ani syna, ani dceru, vezme z šatů jeho ženy nebo jeho otrokyně jeden sváteční oděv. Jestliže chytne ve svém království zloděje, nařídí jej zardousit nebo jej vypoví do sousedství okrsku v nejzazší části svých krajů.

Modrá – základy a rekonstrukce kostela

~

Lokalizace dějů spojených se vznikem a rozvojem státu Moravanů je eufemisticky řečeno nejednoznačná. Mikulčice byly vcelku průkazně onou nevýslovnou a všem starodávným nepodobnou Rostislavovou pevností, jak se objevují již v předsvatoplukovské éře ve franckých letopisech. Pro to, že by mohly být hlavním městem Moravy, svědčí rozloha areálu (až 50 hektarů) a četnost kamenných staveb (kostely i knížecí palác). Pochybnosti však nechybějí, protože další velká sídlištní aglomerace se rozkládala severněji proti proudu Moravy, v dnešním Starém Městě a Uherském Hradišti. Výzkum tu zkomplikovalo pozdější osídlení, zatímco záplavová oblast Valů u Mikulčic byla lidmi opuštěna již ve 14. století. Uvažuje se rovněž o jakési dvoupólovosti: politické centrum v Mikulčicích by doplňovalo středisko duchovní, a tedy i sídlo arcibiskupa v Uherském Hradišti – Sadech.

Záhadou tak zůstane navždy třeba to, kde byl Metodějem pokřtěn první Přemyslovec Bořivoj, když navštívil Svatopluka. Do obou lokalit tradice také klade uložení Metodějových ostatků: legenda sice přesně popisuje umístění hrobu ve velkém chrámu moravském po levé straně ve stěně za oltářem svaté Bohorodičky, ale zapomněla pojmenovat místo. Žádný přesvědčivý důkaz o arcibiskupově hrobce neexistuje dodnes, i když laičtí badatelé i vědci jich předložili, často velmi spletitých, ale stejně tak fantaskních, nespočet. (Konstantin v předtuše smrti vstoupil pod jménem Cyril do kláštera a je pohřben v Římě v kostele sv. Klimenta.) Není identifikován ani žádný pohřeb moravského vládce.

Roku 894 zemřel nešťastně Svatopluk, vévoda Moravanů a pochva vší věrolomnosti, když dychtě po lidské krvi, obcházel všechny sousední země a uváděl je lstí a klamem ve zmatek – letopiscovo ulehčení vyjadřuje stanovisko Franků, kteří Svatopluka a jeho zemi nedokázali ovládnout. Pro nás, abychom si vypůjčili slova dalšího dobového kronikáře, zůstane mužem mezi svými nejrozvážnějším a duchem nejbystřejším, tím, kdo z mojmírovského jádra učinil fungující suverénní stát a následně Velkomoravskou říši, jejíž vliv poznamenal celou střední Evropu. Svatoplukova Velká Morava byla též prvotní inspirací a vzorem při budování českého přemyslovského státu. Obavy z rozdrobení otcova odkazu bojem mezi dvěma syny (že byli tři, uvedl až byzantský císař v zápisu pověsti o prutech) nebyly sice liché, ale největší hrozbu představovali kočovní Maďaři. Smetli velkomoravský stát, osudovým se však jejich výboje staly i pro jejího věčného soupeře, Východofranckou říši.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy České dějiny – 100 památných míst.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.