Mark Slouka

DALEKO V SRDCI

Elektronická kniha

Originally published under the title

Nobody’s Son. A Memoir

Copyright © 2016 by Mark Slouka

Czech edition © PROSTOR, 2018

Translation © Josef Moník, 2018

ISBN 978-80-7260-396-1

Tobě, někdy tenkrát

Každý se halí do toho, co ho pálí.

DANTE

1

V LÉTĚ ROKU 1970, když mi bylo dvanáct, jsme s matkou a otcem strávili tři měsíce ve velkém dřevěném domě na březích jezer Twin Lakes v severozápadním cípu Connecticutu. Otec, profesor politických věd, zde v létě hostoval v jednom institutu mezinárodního čehosi. Bylo to s ubytováním, tak jsme se tam vypravili.

Na Zemi jsou možná krásnější místa, než je severozápadní cíp Connecticutu v létě, ale pokud ano, já je neviděl. Pamatuji si ten dům, to místo, rozvrzané dřevěné schody, bytelné dveře z cedrového dřeva, klapnutí zástrčky na petlici. Pamatuji si pruh měsíčního světla na jezeře, polední šum deště ve vysoké trávě. To léto jsem se zamiloval. Jmenovala se Karen. Byla, stejně jako její bratr Kevin, adoptované dítě. Líbil jsem se Lauře, jejich nevlastní sestře, ale miloval jsem Karen. Měla dlouhé blonďaté vlasy, pokud mě paměť neklame, šilhala a já ji miloval. Co cítila ona ke mně, nebylo zcela jasné. V rádiu tenkrát hráli I Wanna Make it With You od skupiny Bread a Band of Gold od Fredy Payneové. Tyhle písničky byly o nás. Každá písnička byla o nás.

O čtyřicet čtyři roků později, když tu sedím u otevřeného okna, jsou písně toho léta nadále o nás, přestože čas vymazal její tvář i její hlas. Taková už je přilnavá vlastnost paměti, dokáže ulpět na písničce, pomáhej pánbů, dokud nám paměť slouží.

Jednoho horkého večera v červenci nebo v srpnu měli studenti z fakulty piknik v jednom z dalších domů u jezera. Všichni byli bosí, ve vzduchu vonělo připálené maso a posečená tráva. Někdo přinesl na velkou vrzající verandu stereo přehrávač a pouštěl snad všechny desky od Beatles, které jsme znali, jednu po druhé. Rodiče byli někde v tom davu. Tu noc jsme si šli s Karen, Kevinem a Laurou zaplavat se studenty a potom jsme brouzdali po břehu lemovaném papírovými lampiony. Karen se v jednu chvíli sehnula, aby vytáhla něco z vody, a já spatřil její ňadra, houpající se jako malé narůžovělé ovoce ve vlhké jeskyňce jejího trička. Nevzpomínám si, jestli si všimla, že se na ně dívám. Rád bych věřil, že ano, že se naše oči na dlouhou vteřinu setkaly a oba jsme si uvědomili něco, co bylo jen pár roků před námi. Vzápětí jsme pohlédli stranou a to bylo všechno. Dnes už je to jedno.

Blackbird od Beatles se rozléhala z verandy rozsvícené usedlosti. Do domu vedle nás se nastěhovali hippies se svými květinami a houpacími sítěmi. Vzpomínám i na den, kdy nás přijeli navštívit naši známí Hornerovi z Filadelfie a mně bylo dovoleno ukázat jejich klukům svou vzduchovku. Tisíc pingpongových zápasů v dřevěné hale institutu, déšť bubnující na plechovou střechu – to byly hutné zážitky. Bylo jich hodně. V neděli jsem vstával brzo, když ještě bylo ráno chladno a vlhko, přestože bylo léto v plném proudu, sedl jsem na kolo a vydal se na louku natrhat kytici černookých třapatek – zvláštní jméno pro květinu – pro matku, která začínala šílet.

Nepamatujeme si obvykle to, co si zasluhujeme, nebo co chceme. Pamatujeme si to, co musíme, a to není vždy totéž. Máme to v paměti proto, že jedna vzpomínka vytěsnila vzpomínky jiné.

Pamatuji si na jednu teplou noc, kdy jsem už ve vzduchu cítil tíhu nadcházejícího deště. Seděl jsem na širokém zadním sedadle našeho auta – bílý pontiac? –, ve tmě a poslouchal jsem, jak se hádají. Zpočátku jsem tomu nevěnoval velkou pozornost. Hádali se pořád. Jen málokdy to ale bylo opravdu zlé; hádky byly většinou zlostné, poznamenané vztekem – obvykle ze strany matky – a destilovaly v cosi tak čistého, že to přímo bodalo do očí. Jednou, když mi bylo sedm nebo osm, se matka zamkla v koupelně našeho domku v Ardsley a otec, který se bál, že „si něco udělá“, se pokoušel dveře vyrazit. Vzpomínám si, s jakým úsilím se snažil dveře vypáčit, urputně, jako ragbista. Četl jsem zrovna v pokoji rybářskou příručku Pole a potoky – nevím, proč si to pamatuju –, konkrétně oddíl, který se jmenoval „Tapovy tipy“. Kdosi jménem Tap v něm vysvětloval, jak vázat uzly, líčit návnadu a jak si poradit se zpětným nárazem navijáku, ale v jednu chvíli, když jsem poněkolikáté uslyšel ránu do dveří, jsem vyšel ven. Máma vřískala, ale když si na ten zvuk dnes vzpomenu, a on se vrací překvapivě snadno, vidím, že to slovo není zcela na místě. Vřískání má v sobě hrůzu, ale tohle nebyl řev někoho, kdo se snaží zachránit před vrahem, tohle byl křik člověka, který je tak rozzuřený, že by dokázal zabít. Když se otci podařilo dostat se do koupelny, chytla ho matka za ruku a poškrábala mu nehty celé předloktí. „Koukni se na to,“ řekl a natáhl ke mně ruku se čtyřmi nateklými brázdami, vzdutými na konci krví vyteklou několik centimetrů okolo, jako varhánky tahací harmoniky. „Podívej se, co mi udělala!“

Je vážně udivující, co čas nebo ego dokážou znovu oživit. Co se naučíme vlastnit. Pár měsíců předtím, než otec v Praze umřel – bylo to roku 2012 a netušil jsem, že mu zbývá tak málo času –, jsem si na jeho předloktí všiml vybledlých stínů, dlouhých a světlých jako škrábance na skle, a pocítil jsem dotek vlastnictví. Byl jsem při tom, když vznikly.

Chci tím říct, že se tyhle scény opakovaly. A ne jednou. Tenkrát v autě to bylo jiné.

Hádali se o závěrečném večírku, ze kterého jsme se vraceli, o nějaké devatenáctileté husičce, která tam otci patrně lichotila, tiskla jeho širokou ruku ve své a líčila, jak moc, hrozně moc na ni jeho přednášky zapůsobily – ne, opravdu, tak hrozně, že se to ani slovy nedá vypovědět. Matka, již nešlo vinit, že by snad byla hloupá, se vztekala spíš kvůli otcově naivitě a lehkověrnosti než kvůli čemukoli jinému. Koktal jak idiot, byl přímo k smíchu. „Tak silně na mě zapůsobily,“ předváděla matka jako děvčátko uvězněné v nějaké ponuré pohádce se špatným koncem. „Znamenaly pro mne tolik, že se to ani slovy nedá vypovědět.“

Nemělo to konce. Otec, pokud si vzpomínám, toho moc neřekl, seděl jako balvan a její vztek mezitím rostl, krmil se sám sebou, až už byl původní stimul dávno zapomenut. Byl to už jenom čirý vztek. Vzpomínám si, že jsem na ně křičel, ať přestanou, ať toho nechají, ale to už ho začala mlátit pěstmi, bušila do něj, jako kdyby byl opravdu jenom kus kamene, který se rozhodla rozbít a proměnit na něco… na něco jiného. Nebo možná na nic.

Nejspíš jsem tou dobou už brečel – nepřekvapilo by mě to –, ale nevzpomínám si. Zapomněli, že tam jsem. Jeli jsme polní cestou vedoucí k domu, asi kilometr a půl dlouhou, otec dál řídil, uhýbal ranám a zvedal rameno, jak se snažil krýt před jejími pěstmi. Nakonec mu vrazila jednu ze strany, srazila profesorské brýle s kostěnými obroučkami a otec musel zastavit. Já jsem vyběhl z auta.

Zprvu mě nenapadlo utéct. Neměl jsem kam jít. Prostě jsem otevřel dveře a běžel, ruce natažené před sebou proti švihajícím větvím, a les se za mnou zavíral.

Vzpomínám si, že jsem seděl opřený zády o borovici a slyšel rodiče, jak se prodírají lesem a volají mě. Dostali strach a úpěnlivě prosili, abych vylezl. Neměli baterku. Měsíc nesvítil. Zmizel jsem. Pamatuji si, jak matka říká: „Kam proboha zmizel?“ Byl to znovu hlas matky.

Viděl jsem naše auto, osvícené jako pokojíček ve tmě, dveře otevřené. Chvíli jsem neodpovídal. Slyšel jsem v jejich hlase strach a to mě znepokojovalo. Nakonec jsem vyšel ven. Kam jinam bych šel? Vždycky jsme byli my tři. Matka nejspíš slíbila, že mi k snídani usmaží palačinky, moje zamilované jídlo, plněné marmeládou. Jeden z nich se snad pokoušel vtipkovat. Nejspíš mluvili do tmy něco v tom smyslu, že se maminky a tatínkové občas perou a že to v podstatě nic neznamená a tak podobně. Vyšel jsem ven. Miloval jsem je.

Teď bych si věděl rady lépe. Hledám to místo – tak opuštěné a bezpečné, tak prosté bolesti – už dlouhý čas. Kdybych ho dnes našel – nevím ani, jestli jsem ho někdy potřeboval víc –, zůstal bych tam sedět ve tmě a usmíval se. Nechal bych je, ať se tam motají do noci.

Teď je řada na vás, abyste se báli, říkal bych si.

2

KDO MŮŽE ŘÍCT, odkud opravdu pocházíme? Vyprávíme si příběhy, které to mají osvětlit, ale tak jako všechny původní mýty jsou i ty naše jen retrospekce, slátaná fikce, která má stvrdit, kdo jsme – aby ospravedlnila nebo omluvila to, co je. Jak logické. Po chvíli tomu člověk sám uvěří. A pak se virgule stočí a člověk pocítí nový zdroj.

Po celý život pro mě byly lesy svatyní. Věřil jsem, že je to čistá láska. V páté, šesté nebo sedmé třídě na škole Pocantico Hills v Tarrytownu ve státě New York, kde matka pracovala jako knihovnice, jsem se uchyloval k promyšleným útěkům, při kterých jsem to navlékl tak, aby si třeba učitel během vyučování myslel, že jsem v jiné třídě. Dodnes si pamatuji, jak vzrušující to bylo vytáhnout červenožlutý svetr a odrbané tenisky, které jsem schovával v pytli na odpadky v hromadě plevelu (nebo zahrabané ve sněhu) za kůlnou, abych si nezablátil školní oblečení, podplazit se na zádech pod drátěným plotem a zmizet mezi stromy. Bylo to v Rockefellerově polesí, 3500 akrů zarostlých cest, lesů a jezer vroubených borovicemi, kde zjara hnízdil výr, zvracel své mramorové vývržky chlupů a kostí a já je nacházel v záplatách sněhu doznívající zimy.

Tam jsem žil a v nepřítomnosti snil, že se tam jednou vrátím. V deseti letech jsem psal povídky o tom, jak se vytratím do lesa a zmizím. Ještě na fakultě a i později jsem se zaobíral atavistickými fantaziemi o útěku do deštných pralesů na rovníku, do divočiny a zapomnění. Ne že bych se tím úplně vyzmizíkoval, ale naplnilo by mě to. Představoval jsem si sám sebe, jak sedím na bobku, nahý, ve tmě, v ruce nějaký zakrvácený klacek a měkkým kapradím mi skrz prsty u nohou protéká rozbředlé bláto. Spatřoval jsem v sobě spíš zvíře než člověka, zvíře nevýslovně živé.

Svět přírody se mi stal určitým náboženstvím, o tom není sporu; ostatně, co jiného je každé náboženství, když ne útěk od věcí, které nás děsí? Dneska mě ale napadá, jestli jsem si to, co mi přišlo přirozené, vlastně nevymyslel, jestli zhroucení vlastního domova nezapříčinilo vznik nového. Jestli mi otec s matkou, když mě třeba upozorňovali na korálovku, která se schovávala v základech srubu, nebo na píďalku na okenní tabulce, zároveň nevštípili tuhle lásku, čímž také uznávali, jakýmsi nepřiznaným způsobem, že je to stejně dobré útočiště jako každé jiné.

3

V ŽIVOTĚ MŮŽE NASTAT DOBA, kdy se minulost rozhodne člověka dohnat. Nemůžete jí uniknout. Přijměte ránu.

Dvacet let jsem psal o minulosti a doufal, že jsem z toho venku. Vyprávěl jsem příběh zkreslený literární licencí, nalomený jako veslo ve vodě, pořád a znovu, a preventivně se tak očkoval. Myslel jsem si, že to stačí. Nestačilo to.

„Mrtví se k nám stále vracejí,“ napsal spisovatel W. S. Sebald. No, dobrá. Definujte „mrtvé“.

Na jaře roku 2014 se mi neviditelný svět rozhodl ukázat. Nemohl jsem se hnout, nemohl jsem se smát, nemohl jsem psát. Nevěděl jsem, co se děje. Román, který jsem měl rozepsaný, se zmítal jako vážka a upadal do zrádných vod pocitů, jakými jsem své postavy nikterak nechtěl obdařit. Byl jsem vždycky šílený snílek; pohřeb a zmrtvýchvstání, třísetmetrové vlny. Sny teď byly neúprosné, vyčerpávající, hmotné. V jednom snu jsem musel pohřbít našeho psa a otec, který zemřel více než rok předtím, se zjevil, aby mi pomohl. Byla noc, vyšli jsme do tmy a já jsem mu sáhl na záda v mokré košili. Cítil jsem studený pot, který mi přišel tak povědomý. Uvědomil jsem si, že je to on, koho musím pohřbít, že je tady proto, aby mi to ulehčil. V jiném snu seděla u cihlové zdi zbědovaná stařena, tak průsvitná, že jsem pod kůží viděl její pohybující se modrou kostru. Když jsem jí podal ruku, abych jí pomohl, popadla ji silou hydraulického lisu. Pokoušela se mi vrazit do oka stříbrný perořízek, který mívám na stole, ale namísto toho mi ho nakonec strčila do úst. Když jsem se probudil, snažil jsem se zoufale vyndat jazykem úzkou čepel.

Byly ještě další sny, noc co noc, týden co týden, jako když někdo buší na dřevěné dveře. Jako bych dostával bití. Bylo to i k smíchu, jako titulek v Onionu: „Muž bije sám sebe do krve, vznáší žalobu“. Už jsem viděl manželku a dceru, obeznámené s tím, co vydržím, kterak vše sledují z postranních lavic a snaží se mi pomoct. Když syn telefonoval z Peru a zeptal se mě, jak se mám, řekl jsem, že fajn. V hlase jsem zaslechl znepokojení a to se mu nepodobalo.

Pil jsem víc, než je zdrávo, ne sice jako Fitzgerald, ale hezky pravidelně. Nepomáhalo to. Když jsem šel běhat, bylo to proto, abych pocítil bolest, kterou bych dokázal pochopit. Zoufale jsem dělal, co jsem mohl. Věci, které mě dřív bavily – večerní muškaření, hudba, dobré knihy a jakžtakž únosné filmy –, ztrácely působivost. Sex ještě pomáhal, ale sex jako únik, i když snad lepší než heroin, člověka málokdy vyléčí.

Bylo to něco přes rok, co otec umřel. Hrozně mi chyběl: jeho vysoké, vlhké čelo, jeho hlas, jeho přítomnost na světě. Matka, kterou jsem kdysi bezmezně miloval a jejíž hlas mi byl druhou duší, se nacházela v pečovatelském domě na Moravě a veškeré povědomí o mně se jí dávno vytratilo z hlavy. Neviděl jsem ji už tři roky.

Trvalo nějakou dobu, než se to začalo lámat. V roce 2013, nedlouho po otcově smrti, jsem napsal pro New Yorker povídku nazvanou „Nobody’s Son“. Tehdy se mi ten titul líbil. Teprve teď vidím, že to s ním bylo jako s těmi předraženými ruskými matrjoškami, které člověk koupí z náhlého popudu a pak toho léta lituje, zkrátka měl v sobě hlubší obsahy: touhu skončit, začít znova, být jako tabula rasa. Otec odešel, matčina paměť – zahrnující mě i všechno ostatní – odešla rovněž a nikdy už se nevrátila. Nejvyšší čas pochcat oheň a jít.

Jako kdyby to bylo tak jednoduché. Jako kdyby slova mohla mít takovou sílu. Jako by stačilo pojmenovat něco Novým světem a tím ho vytvořit. Ne, pokud mě dějiny něčemu naučily, pak je to zjištění, že duchové s námi zůstávají, trvají na svém místě u stolu, ruší příjemnou atmosféru a přiťukávají si sklenkami v dalším přípitku – přípitku pohříchu ironickém.

Syn nikoho? Byl jsem připoutaný jako Achab k velrybě. Na jaře roku 2014 zemřel muž, se kterým se matka seznámila, když odešla od otce. Nepostrádal jsem ho, jedna z těch malých, rozhořčených dušiček, která střádá svou zlost a čeká na příležitost, aby mohla kousnout. Problém byl, že už nikdo jiný nezbyl. Jen já. Odešel jsem, uklidil stůl, odevzdal klíče. Teď abych se znovu stal něčím synem.

Neměl jsem na výběr – byla mou matkou. Málem přes noc se začaly vylévat příběhy, vzpomínky, jména lidí, na které jsem už roky nepomyslel, jako podzemní vody z nějakého přeplněného zásobníku. Nemohl jsem tomu uvěřit – přišlo mi to jako banální, psychoanalytické klišé. Matčin příběh nějak zaplavil ten můj, či přesněji: vymazal ho. Připomnělo mi to film Návrat do budoucnosti, ve kterém se obraz Michaela J. Foxe vytrácí z fotografie a skrz jeho džíny prosvítá kamenná zeď. Má-li tohle být návrat potlačovaných emocí, potom vtrhly do mého života na tanku.

Pokračuj, jako by říkalo moje podvědomí. Chceš ze sebe vytřást celou tu zmatenou historii? Chceš se vydat do světa jako americký Adam s na kost zmrzlým biftekem a teleskopickou vycházkovou holí? Chceš kurva sám sebe pokřtít? No tak hodně štěstí a pánbů ti pomáhej – utopím tě jako kočku ve studni.

Pakliže jsem měl znovu nabýt svobody, nešlo toho dosáhnout nějakou kouzelnou myšlenkou; bylo zapotřebí trochu krve.

Bylo nutné si cestu zpátky do života propsat.

Jedno jsem věděl – nebude to snadné. Nikdy jsem si nedovolil o nich psát. O nás. Ne přímo. Schovával jsem nás tři ve fikci, v beletrii, jednu historku po druhé, knihu po knize. Mluvil jsem pravdu, ale sděloval jsem ji uhýbavě. Byla to slušnost, nebo zbabělost? Po celý život jsem bolest líp snášel, než abych ji rozdával, takže to bylo asi obojí.

Je toho víc. Myslím – a je to poněkud trapné –, že jsem měl zábrany. Snad abych nevypadal… jak? Sebelítostivě? Samolibě? Měkce? Povznesený nade vše? To nebylo jen prokletí amerického chlapa, který má umět všechno absorbovat a vyvrhnout, pokrčit rameny a usmát se. Nechtěl jsem být fňukal, který bičuje ubohou mizérii první generace do tragických konců. Noviny oplývaly příběhy zlomených srdcí, příběhy obyčejných lidí trpících takovými věcmi, které byste si stěží dovedli představit. Jakou bych našel omluvu pro to, že své malé trápení přidávám do tohoto rybníku?

Ne že bych nikdy nevyprávěl o naší rodině – ale ano, vyprávěl. Věřil jsem v kouzlo vyjádření bolesti, ve vymítání bez zbytečných keců.

Mluvil jsem, mluvil a mluvil. Páni, jak já uměl mluvit. Já mohl mluvit od nevidím do nevidím. Třicet let přednášek na šesti různých univerzitách, to člověka naučí. Od Danteho po Dickinsonovou, od Melvilla k Musilovi, od sirotků v exilu, imigrace a války až po prvotní hřích a cesty paměti. Nevyslovitelné bohatství života, příběhy, které vyprávíme druhým a sobě, to byl můj denní chléb. Kolikrát jsem seděl do noci se třetí sklenkou vína, šťastně rozmotával svět jako zamotaný rybářský naviják a radoval se z toho, jak je složitý.

Ze všech hlupáků na světě jsou ti, kteří se schovávají za svojí sebejistotou, možná ti nejhorší. Můžete znát sebe sama, nebo si to myslet, a nebudete o nic moudřejší, můžete donekonečna analyzovat svá dilemata, a nezbavíte se jich ani trochu. Melville to řekl krásně: „Neboť v obrovských nesnázích si duše počíná jako topící se člověk; dobře ví, že je v nebezpečí; dobře ví, co je příčinou nebezpečí – nicméně moře je moře, a topící se člověk se zkrátka utopí.“

Tenkrát jsem tohle nevěděl. Hlavu jsem měl pořád nad vodou. Mluvil jsem o minulosti – líčil jsem předlouhou ságu lásky a zrady, navždy zastíněnou válkou –, pak jsem ji podseknul. Měl jsem své popkulturní rekvizity: hvízdavou scénu ukřižování na konci filmu Život Briana („Zkus se prostě podívat na svět z té světlé stránky.“); rytíře, který se směje nad svojí amputovanou paží v Monty Pythonech a Svatém Grálu: „Pche! Jenom škrábanec.“

Řeknu vám namátkou o letním večeru jako z oleje od Daubignyho. Seděli jsme s matkou bok po boku u rybníka naplněného temnou vodou, který se jmenoval Skalák. Bylo to na střední Moravě. Nehybný vzduch voněl horkým polem a hnojem. Bylo mi sedmnáct a právě mi vysvětlovala, jak chce umřít. Pak vytáhla z kapsy malou plastovou lahvičku a ukázala mi, kolik je k tomu třeba pilulek – protože si to spočítala –, a vysypala si je na dlaň. „Chci jenom usnout a už se nevzbudit,“ řekla. Mohl bych dlouze vyprávět, jak jsem do ní hučel, dvě hodiny, tři, čtyři. A nejen ten večer, ale během celého studia na gymnáziu, protože nebyla schopná vstát z postele, protože člověka všechno zrazuje, protože „život je rozsudek smrti“, který vás chce ukecat jako nějaký uhrovitý advokát tohohle světa, který na to ale prostě nemá. Řekl bych vám, že ty pilulky byly zelenobílé, že jsem si vymýšlel záminky, abych ji chodil budit, jen tak pro jistotu, a kdyby to už na vás bylo moc, pokrčil bych zkrátka rameny. „Nechte si vyprávět o mé matce,“ usmál bych se a citoval tak scénu z Blade Runnera, v níž postava replikanta, která má odpovědět na zbytečnou otázku, odpálí touto odpovědí tazatele. Rozdíl by byl jen v tom, že místo abych namířil imaginární pistoli na někoho jiného, obrátil bych ji proti sobě a zasmál se.

Nelhal jsem. Ani jsem se nepletl – smích může být stejně tak dobrý prostředek, jak se s věcmi vyrovnat, jako každý jiný. Ale prostě jsem neposlouchal.

*

Takže takhle. Před lety jsem uvažoval o tom, že použiju citát z Faulknerova románu Když jsem umírala jako epigraf ke knize Brewster. Potom jsem si to rozmyslel, dal tam něco jiného a zapomněl jsem na to. Teď se mi to vrátilo jako odvržená milenka, která se směje naposledy: „Tak mě tu zase máš, co?“

Viděl jsem, jak snadno slova běží po tenké řádce, rychle a bezbolestně, a jak těžce jdou skutky po Zemi a jak na ní ulpívají.

Tvrdá slova spisovatele, kterému věříte, a jako všechny nejkrásnější věty jen napůl pravdivá, ale já je potřeboval slyšet. Došlo k určitým událostem – roky 1933, 1945 a 1970 –, byly podniknuty jisté kroky, byly uštědřeny rány, zavřely se dveře a bylo třeba se všemi se vyrovnat. Mohly být odsouzeny, vykoupeny, zapomenuty, ale především musely být uznány. „Každý z nás má svůj způsob, jak se dostat z podzemí,“ napsal Kafka, i když ten se daleko nedostal, „můj způsob je psaní.“

Kromě fotek a vzpomínek – což je fikce ze všech nejprchavější – byla slova to jediné, co jsem měl. Tentokrát to budou slova jiná – slova jako forma naslouchání.

4

V JÁDRU KAŽDÉHO emigrantského příběhu se patrně skrývá utajená vina, ať už byl důvod odchodu jakkoli žádoucí nebo nutný. Vina za vaši zradu, vina za to, že jste opustili vlast, do níž jste se narodili, její zvuky a chutě, vnímání toho místa, té minulosti.

Když přistěhovalci zemřou, pocit zrady se zredukuje na jazyk a zdědí ho jejich děti. Když nyní anglicky píšu o matce a otci, mám nevyhnutelný pocit, že lžu, protože oni nikdy nebyli mom a dad, ale maminka a tatínek. Jakmile ta slova vyslovím nahlas, rychle se vrátí do života – a já spolu s nimi. Tady jsme. Já jsem byl Denda nebo, jako malé dítě, Dendíček. Měl jsem ještě přezdívky Špuntík a Šéfík, protože když mi byly tři roky, byl jsem malý, podsaditý a oprsklý hajzlík.

Lež začíná, když opustíme svůj mateřský jazyk. To je třeba přiznat jako standardní odchylku ve statistickém výpočtu. Když na mě matka tenkrát v noci v lese roku 1970 volala, tak neříkala „Kam proboha zmizel?“, ale „Ježišmarjá, kde je?“ Při překladu do angličtiny to ale není přesné. Nevystihovalo by to ono malé násilí spáchané vůči té chvíli, vůči onomu zvláštnímu zásobníku, z něhož čerpala sílu v krizových momentech. Neslo by to v sobě jistou nábožnost, která v tom nebyla. Naproti tomu „Ježíši Kriste, kde je?“ by zase mohlo naznačovat zlost a zatemnit tón hlasu ve větě „Co jsme to udělali?“ Abych to napravil, musel jsem lhát.

S tímhle dilematem, s tímhle pocitem odcizení se musí vypořádat každé emigrantské dítě. Jestliže se doma mluvilo španělsky, německy nebo francouzsky, pak mommy je prostě slovo, kdežto mamacita, Mutti nebo maman je vaše máma, která vás volá k večeři. Stejné by to bylo, kdybyste vyrůstali v Pekingu a mluvili anglicky. Výrazy mommy a daddy pokaždé vyvolají obraz maminky a tatínka. Těch, co dobře znáte. Těch, co znají vás.

Když jsem byl mladý, setkávali jsme se neustále s emigrantskými rodinami, které přeťali pouto minulosti jako lano. Jenom anglicky! Only English! Už tehdy mi to přišlo zvrácené, jako kdyby se chtěli přinutit k amnézii. Jak se člověk přinutí k zapomnění? V případě jednoho dítěte umřel starý jazyk dřív, než nový stihl zapustit své kořeny, a ono zůstalo opuštěné ve světě, jaký si těžko dokážu představit. Nakonec převládne jeho nové, anglicky mluvící já, nicméně by mě zajímalo, jestli dnes, o půl století později, se mu mohou zdát sny v češtině. A pokud ano, jestli rozumí tomu, co sny říkají, nebo jestli řeč, kterou nechal za sebou, je jako lidé, se kterými se ve snech setkáváme – lidé, které jsme nikdy nepotkali, kteří jen vypadají tak strašně povědomě.

V naší rodině jsme zůstali u češtiny. Já bych ji za nic neměnil. Zesilovala náš exil, naši izolovanost – koncentrovala nás, jako v husté omáčce –, ale byli jsme tak tím, čím jsme byli.

Má nastávající manželka přišla jednoho dne z mého pokoje do obýváku ve starém domě v pensylvánském Bethlehemu, kam jsme přijeli navštívit rodiče, a našla mě, jak sedím na béžové pohovce, mluvím s matkou a po tváři mi stékají slzy vzteku a zármutku. Byla to její první návštěva – právě jsme se seznámili.

Později se mě na to zeptala a já se jí to snažil vysvětlit, ale nešlo to. Mám ti vyprávět o své matce? V jakém jazyce? Jak jí vysvětlit, že matka má manýry a způsoby, kterými by nás od sebe mohla roztrhnout. Jakékoli vysvětlování – ve věci lásky nebo zrady, všech druhů zármutku, který se obrací do sebe – by muselo být v češtině. Naběhl jsem si do oné první, nejvíc patrné vrstvy exilu: do problému jazyka, oné esence, která odmítá překlad. Mám ti povídat o matce? Postava replikanta možná zastřelila tazatele ze samé frustrace.

Nic se s tím nedá dělat – jenom se to musí vyslovit. Mluvím nadále česky. Často v češtině sním. Ale žiju a píšu anglicky. Snažím se mluvit pravdu. Někdy zklamu méně než jindy.

Znetvoření, odchylka jsou nevyhnutelné. Je to jako psát o dětství, o jiné formě exilu.

Tak to zkrátka je. Musím si to přiznat. A jít dál.

5

JEDNO JE TŘEBA uvést předem. Tyto vzpomínky – nějak mi ten výraz pořád nesedí – nejsou lineární vyprávění. Je to hnízdo vzpomínek, klubko příhod, které mi vyprávěli, já je nějak přeslechl a špatně si je zapamatoval. Je to sled lítostivých revizí a oprav, které si vyžádal čas, sled dnů a slov, které spaly, někdy i celá desetiletí, až je něco – nějaký sen, nějaká tajná narážka – zbavilo slupky a dočkaly se malého, prozatímního porozumění. Je to prostě zamotaná, klikatá slátanina, občas si protiřečí, mnohdy je bezvýchodná. Pokud se mi ji podaří zvládnout, bude se hodně podobat životu.

Tento způsob jsem zvolil proto, že jsem přesvědčen o tom, že zaznamenat naši dobu a vylíčit ji co nejvěrněji chronologickým vyprávěním zkrátka nelze, nebo jen zřídka. Život se pokaždé vrací obloukem zpátky, reviduje se, rozpracovává; neustále se protíná s životy druhých, odpovídá novým skutečnostem – nebo tomu, co se nám jako skutečnost jeví –, přičemž se tvaruje jen těžko pochopitelnými popudy, které se samy stále vyvíjejí, nebo ztrácejí, anebo urputně popírají vlastní existenci.

Pokud jde o paměť, chronologie není lež. Je to fantazie splněných přání, v nejlepším případě přitažlivé zjednodušení nebo šťastná náhoda. Tak dobrá – je to lež.

Fikce je jiný druh lži – je nepopiratelná. Doménou fikce je minulý čas, čímž mám na mysli veškerou paměť, veškeré dějiny nebo i vyprávění o tom, co jste dělali dnes ráno. Ať děláme, co děláme, svou minulost vytváříme stejně, jako tvoříme sebe.

Příklad? V úvodní části této knihy jsem vyprávěl historku o tom, kterak jsme s rodinou, když mi bylo dvanáct, trávili léto v severozápadním Connecticutu. Do příběhu je zasazen den, kdy nás přijeli navštívit Hornerovi.

Objektivní pravda? Ano, přátelili jsme se s lidmi, kteří se jmenovali Hornerovi, a ti nás navštívili v létě roku 1970. Také chovám v hlavě drobnou vzpomínku na to, jak jsem se jejich klukům chlubil vzduchovkou. Ale pár věcí jsem vynechal. Vynechal jsem to, že paní a pan Hornerovi měli v bílé kůži na předloktí vybledlá modrá čísla vytetovaná péčí tábora Březinka, pokud si vzpomínám. Vynechal jsem, že pan Horner, který měřil jen něco přes metr padesát a byl chodícím příkladem definice slova „mensch“, tvrdil, že je se svou výškou spokojen, protože mu zachránila život. Díky ní zůstal ke konci války na pochodu smrti ukrytý v davu, když se německé děti povzbuzované vojáky cvičily ve střelbě do hlavy těch, kteří se vlekli kolem.

To, že jsem tyhle věci vynechal, ovšem neznamená, že by vzpomínka na onen den byla nepravdivá, jenom jí to dalo tvar – tak to zkrátka musí být, má-li člověk vůbec něco vyprávět.

Minulost? Můj bože, někdy mě napadá, že je to ten největší výmysl, že „bylo“ je jen příhodný způsob, jak oddělit dvě nekonečna, jež by se jinak překrývala jako diapozitivy ve zpětném projektoru. Jestliže mrtví odešli, proč s nimi dál rozmlouvám, myslím na ně, zdá se mi o nich? Jestliže jsou mrtvá ona slova, jež otec vyslovil nebo nevyslovil, jestliže je pryč ta hanebnost, kterou jsem provedl před dvaceti lety, proč musím pořád kompenzovat a popírat bolest, usilovat o nějaké důstojné narovnání?

Nevěřím na začátky. Prostě nevěřím. Vím, že je pohodlné v ně věřit, že jako božská idea dávají životu tvar, že na tomhle pojmu vznikl Nový svět, ale já zkrátka nemůžu. Kořeny vždycky sahají hlouběji. Vždycky. Všechno je reakce – ať už nápodoba nebo odpor – na něco dřívějšího, a pokud snad z toho máme pocit, že jsme méně originální, než bychom chtěli, méně samorostlí, nemělo by to tak být. To, jak odpovídáme na formující tlak minulosti, z nás dělá to, co jsme. Druhou stranou mince, kterou takto musíme splatit, je pak zjištění, že neexistují-li začátky, neexistují ani konce.

Narodil jsem se v noci za hustého sněžení v newyorském Queensu, ale kolečka už do sebe dávno zapadla, sudičky konaly své dílo. A matka, krásná a věčně rozesmátá, měla v hlavě obraz a hlas muže – svojí životní lásky –, se kterým se seznámila v tomtéž roce, kdy se vdala za mého otce. Otec s řídnoucími vlasy, které si česal rovně dozadu, a v brýlích bez obrouček, které mu dodávaly vzhled sportovce před posledním pokusem, si něco prožil. Byl svědkem toho, jak konvoj Hitlerových motorek vjíždí do Brna, zásoboval zbraněmi partyzány na Moravě, házel lopatou uhlí v australské Chulloře.

Všechno už bylo ve hře, když jsem byl vhozen jako kulička do přistěhovalecké rulety.

6

MILOVAL JSEM JI, ano, ale to je slabé slovo; po jistý čas, celé roky, jsem byl jí. Nebyli jsme dosud odděleni – byli jsme jako zpola rozštěpená buňka, nadále sdílející jedno jádro. Ve starém bytě v Queensu si za mými zády natáčela vlasy a já cítil její parfém, její vlasy, její hluboké, jakoby jeskynní teplo a ona si broukala nějakou českou písničku nebo něco jiného, dokud jsem nezačal předstírat, že spím. Milovala mne. Leželi jsme vždycky z nějakého důvodu na pravém boku (teď mi teprve dochází, že to bylo proto, že jsem měl postel přiraženou ke zdi, takže do ní musela vlézt zprava), hlavu jsem měl schovanou pod její bradou a její levou ruku kolem sebe. Často – to je jedna z věcí, kterou si pamatuji velice živě – mi prsty bubnovala na břiše nebo na prsou, jako kdyby hrála na piano, na které se učila jako malá holka.

Manželka mi říká, že když usínám, cukám zlehka prsty, přestože jsem na klavír nikdy nehrál. Dědictví, které rád snesu.

Žádný div, že matce trvalo tak dlouho, než mě naučila ji nenávidět, nebo že když jsem si to konečně uvědomil, uvítal jsem to jako odpadlík, který utopil své pochyby.

Nenávist, která nahradí lásku, je vždycky surová; chcete-li vytrhnout kořeny, musíte sáhnout hluboko, silně je sevřít, zavřít oči a táhnout. Nevšímat si toho zvláštního uvolnění na prsou.

7

NA FOTOGRAFII, JIŽ MATKA opatřila na zadní straně nápisem „Catskills, Kazimirs’, 1956??“, sedí oba v adirondackých dřevěných křeslech napůl utopených v neposečené trávě. Je léto – onen hluboký, vítaný stín. Podíváte-li se pozorněji, rozeznáte malé odlesky světla ve vysokých, orosených sklenicích na opěradlech křesel – kostky ledu, které už nikdy neroztají.

Matka sedí v odpoledním vánku a já za jejím levým ramenem přímo cítím schované karafiáty. Otec patrně řekl něco člověku s fotoaparátem; matka má přes plavky krátký koupací plášť, pokorný pohled a usmívá se, jako kdyby se nic nestalo. Jako kdyby se zrovna pohádali, je stále naštvaná, ale nemůže si pomoct. Jsou šťastní.

To také byla pravda. Ať už pak přišlo cokoliv, tohle byla pravda. O co jednodušší by to bylo, kdybychom uměli jako manichejci za starých časů nebo moderátoři včerejších talk show rozdělit vesmír na světlo a tmu, dobro a zlo.

Nějakou dobu se milovali, milovali mě. Vím to. Vážně. Dnes je to pro mě ta vůbec nejtěžší věc. Poznám to na fotkách – vidím ty dva, když jsem se narodil, sklánějí se nade mnou, lechtají mě na bříšku, radují se z mého senilního, naducaného úsměvu. V matčině deníku si mohu přečíst záznam, který si zapsala v den mého narození, opřená na polštářích v nemocniční posteli – poznámku, kterou jsem našel teprve o padesát šest let později, čtyři roky poté, co zapomněla, že vůbec má nějakého syna. „Dnes se nám narodil chlapeček…“

Byl jsem nějakou dobu jejich pouto – možná déle, než jsem si uvědomoval.

To, že jsem na to sám nestačil, že k tomu měla co říct i válka, občanská i jiná, které nám hrozily roztrhnutím, nic nemění na skutečnosti, že po jistou dobu drželo všechno pohromadě. Je vlastně zázrak, že to vydrželo tak dlouho. Narodil jsem se do hurikánu; ony první roky byly jeho oko.

8

ŘÍKÁ SE, ŽE DUŠE zakalená ohněm – zmučená k pravdě – vydrží více ve zkoušce odolnosti. Osobně bych řekl, že záleží na duši. A na ohni.

Nikdy nezjistím, čím si prošli. Ne tak docela. Nebo jestli bych to já sám přežil. Mám jinou zkušenost než oni. Narodil jsem se ve zlatých padesátých letech.

Nikdy to nezjistím. Ale nezabrání mi to v tom, abych to dál nezkoušel.

Když půjdete v neděli dopoledne na Vinohradech k tramvajové zastávce I. P. Pavlova, musíte projít skrz bleší trh – dva nebo tři tucty stolů s nemnoha opravdu řemeslnými kousky v záplavě turistického braku. Byl jsem tady se ženou a dcerou v červenci 2014 a manželka, která je Židovka, našla mezi kapesními hodinkami a starými německými pery, mezi prvorepublikovými mincemi a ruskými zapalovači žlutou židovskou hvězdu. Byla v celofánovém pouzdru jako drahocenná vstupenka na baseballový zápas.

Domýšlet si minulost někoho jiného, ať už máte jakkoli nebojácnou fantazii, prostě nejde. Můžete si celkem jasně představit, jak jednoho konkrétního dne před pětasedmdesáti lety nějaký zástupce Německé říše vydal tenhle kousek látky v celofánovém obalu člověku, jehož zemi zaplavila přívalová vlna. A byla by to naprostá, nezpochybnitelná pravda. Můžete pochopit, že tento člověk, protože židovského původu, byl najednou nadvakrát cejchován – zlořečený mezi poraženými. Dokážete si představit tu hanbu, ponížení, strach, obraz sebe sama, když přijdete domů, přišíváte hvězdu na úředně předepsané viditelné místo a říkáte si: „Tohle je absurdní, neuvěřitelné.“ Ale nejste to vy, kdo v ruce drží jehlu a slyší přitom zvuky z ulice za oknem, nejste to vy, kdo stojí u okna ve chvíli, kdy se manželka píchne do prstu, rozpláče se a nemůže přestat. Zkrátka nejste.

Minulost je všude kolem nás, ale okamžik se drží stranou. Nedostaneme se k němu. Nemyslím si ani, že bychom nezbytně chtěli.

Matce bylo třináct a otci patnáct, když německá armáda okupovala Československo. Otci ještě nebylo šestnáct, když viděl ten zlověstný konvoj, jak projíždí Brnem, führera, z nějž zahlédl jenom kšilt čepice, stojícího v limuzíně. Bylo mu sedmnáct, když se přidal k odbojové skupině bez toho, aby to řekl otci, který sám už do odboje vstoupil, aniž by to rodině oznámil. V jednadvaceti byl nucen jako reportér elév v Lidových novinách psát o popravách, které se množily ve městě. Nikdy nezjistím, co to s ním udělalo, kde v něm tyhle hodiny zůstaly pohřbené, jestli mu tahle muka zakalila duši nebo ji nepostřehnutelně zdeformovala.

V létě roku 1977 jsem přecházel totéž zaplněné náměstí s matkou, když do mě jakýsi frajírek, který šel proti mně, vrazil prudce ramenem, zřejmě úmyslně, až jsem málem upadl. Pokračoval v chůzi – beze slova omluvy, dělal, jako kdyby se nic nestalo. Vůbec se mi to nelíbilo. Tohle nebyl jen nějaký šťouchanec v davu – tohle byl žert, který měl podobu nečekaného útoku.

Když jsem za ním vyrazil, aby se mi omluvil, jakýmkoli jazykem, matka začala panikařit, prosila, ať toho nechám, ať na to zapomenu a ať jdu dál. Podívej se, jak je oblečený, řekla a držela mě za ruku. Vždyť je to Němec.

Pokoušel jsem se s ní hádat – je rok 1977, pro Kristovy rány, a já se fakt nasral –, ale ona byla upřímně zděšená. Jenže to už byl ten člověk v půli cesty přes náměstí. Nechal jsem to být, rozmrzele, a pomyslel si, že je směšná.

Dnes jsem starší. Mám víc respektu ke studním, jež mohou ukrývat celá desetiletí, i když jsme si mysleli, že už vyschly. Matka vídala Frauen v bílých blůzách, jak vodily děti k popravám na dvoře Kounicových kolejí, zvedaly je na ramena, aby lépe viděly. Viděla zbitého muže na zemi, který se pokoušel zachytit boty vojáků, kteří ho zkopali do bezvědomí, ani ne pět minut od místa, kde jsme stáli. Ještě horší v jistém smyslu bylo, že její vlastní otec František Kubík byl nacistický sympatizant, který jen taktak unikl smrti, když válka skončila. Ne, nemohl jsem jí nic vyčítat.

Zvláštní tak je, že skutečná oběť té příhody byl ten blbec na náměstí. Ten chuligánský vejtaha by měl být volán k odpovědnosti za svůj přečin, a ne čelní zločinci jeho země v minulosti. A co by se tak v nejhorším případě mohlo stát – pár vzteklých nadávek, nanejvýš několik ran pěstí mezi dvěma devatenáctiletými? Věřil jsem si.

Místo toho šel dál, obtěžkán asociacemi, vrah v zastoupení.

Hříchy otců nás navštěvují zvláštním způsobem.

9

NIC NENÍ TAK POSVÁTNÉ jako paměť. Je to velká, nedotknutelná věc. Ta veranda, na které jsem sedával s matkou. Její smích, její vůně. Otcova široká, měkká záda, když mě za rozbřesku nesl do auta, uložil na zadním sedadle a přikryl. Ta noční vycházka, na kterou mě vzal a řezal tmu baterkou jako mečem. Tyhle věci jsou moje tresť. Moje souřadnice. Nemusejí být dobré. Uměl bych zabít, jen abych si je podržel.

Což, myslím si, je v pořádku, i když mě trápí, jak často loajalita, co se paměti týče, přebíjí pravdu, jak minulost upadá do uniformity – tak či onak –, jak přehodnocování vzpomínek, byť nezbytné a ospravedlnitelné, může působit jako největší zrada. Minulost se mě drží a šeptá: „Věř mi a nepřemýšlej o tom, věř mi nade vše, miluj mě jako samotný život.“ A já ji poslouchal a nepřestával celé dekády poté, co se ukázalo, že je falešná.

A vrtá mi hlavou – je to věrnost, co většině z nás brání zpochybňovat vzpomínky, nebo strach z bolesti, již by si takové zpochybnění vyžádalo? A pakliže je to strach, který nás nutí zůstávat věrnými, jak ubohá je potom taková oddanost. Pro některé z nás, občas, je paměť jako starozákonní Bůh: Zkus o mně pochybovat a budeš trpět; opustíš-li mě, zbavím tě víry.

Problém se spisovatelstvím spočívá v tom, že vás nenechá v klidu.

Mám svoje vzpomínky, mám jich plná šuplata – dělají mě takového, jaký jsem. Takže když je roztáhnu po stole a probírám se v nich, je to jako anatomie sebe sama. „Nepříjemné“ není ten správný výraz. Říkám si, že tohle spisovatelé dělávají, že nikdo jiný se nemůže chopit tohoto skalpelu, že nadešel čas, abych ulehl, otevřel hrudní koš a nahmatal srdce. Říkám si to, ale k ničemu to nevede.

To není strach, čemu se teď musím bránit, ale málem nesnesitelný pocit zrady. Dokonce krutosti. Zrazuju ji, nás, minulost. Nech nás na pokoji, prosí mě. Zapřísahá. Nech alespoň těch pár vzpomínek nedotčených, tu hrst zlatých dnů, když jsi byl malý a svět byl ještě kouzelný a já jsem pro tebe znamenala všechno. Jestli jsi mě někdy miloval, ušetři je. Kdybys nic jiného nerespektoval, respektuj alespoň to, co bylo. To si zapamatuj a narýsuj tlustou čáru.

Ale to není dobré, mami. Vychovalas mě příliš dobře, dalas mi až moc a začala své dílo ničit až příliš pozdě. Je to tvé jiné „já“, co teď slyším, to, které pokud bych poslouchal, by si mě změřilo odmítavě, málem znechuceně. „A to si říkáš spisovatel?“ řekla bys. „Ale copak, snad nechceš, aby tě lidi měli rádi?“

A otočila by ses ke své knize, pustila mě z hlavy. Nestojí za to o tom mluvit. Co se psaní týče, platí jen jeden zákon. Je to velmi prosté: Jdi kamkoli. Vypověz celou pravdu tak, jak ji vidíš.

Pokud nemáš kuráž, měl bys uvažovat o tom, že se dáš na politiku.

*

Je zajímavé, když už jednou začnete vyhrabávat minulost, jak se mění data, jak se chronologie přizpůsobuje. Vždycky jsem si myslel, že matčin pád do šílenství (byť jsem to po celá desetiletí neviděl) začal, když jsem byl v pubertě. Nyní, čím hlouběji se vracím zpátky, tím více si pamatuji.

V roce 1962, když mi byly tři, jsme se dozvěděli, že babička – matčina matka – má rakovinu slinivky. Diagnostikovali jí to už před půl rokem; teď nám to oznámili.

Byla to bolestná rána zmnožená dalšími okolnostmi, trápení na druhou. V zimě roku 1948 utíkali rodiče přes české hranice s pomocí profesionálního pašeráka, kterého najali, aby je provedl lesem, prostříhal drátěné ploty – zkrátka aby udělal, co bylo třeba. Věděli, že za sebou zavírají dveře, jako každý tenkrát, věřili ale, že nový režim dlouho nevydrží, že se za rok dva zase vrátí. Mýlili se. Komunistický puč vytrval. Uplynula dekáda, začala nová. Zprávy z domova se scvrkly v tenký čůrek; příležitostné dopisy, které docházely, byly otevřené a znovu zalepené. Čtrnáct let od útěku rodičů byl stále v platnosti jejich zatýkací rozkaz. Návrat byl nemyslitelný.

A teď umírala babička. Nedalo se nic dělat. Moře je moře a topící se lidé v něm zahynou. Možná že jsem byl záchytný bod, jak už tak děti bývají. Aspoň doufám.

Někdy během těch měsíců jsem seděl se svou krabicí pastelek Crayola a kreslil jakési stvoření, křížence mezi prasetem a krokodýlem, s dlouhou hlavou ještěra plnou zubů a klikatým jedovatým ocasem. Když se mě máma s tátou ptali, co to je, odpověděl jsem, že nebezpečný zvíře. Pojmenoval jsem ho Rakovina.

Pamatuji si dodnes, jakou radost měla matka z té kresby, která teď leží zahrabaná v jedné z krabic s pokroucenými fotografiemi, namalovanými dýněmi a tenkými obálkami letecké pošty, které s sebou tahám skoro celou svou dospělost, za značných výdajů peněžních i zdravotních (bolavá záda). Bylo to takové mé dětské čarování, zhmotnění jejího strachu – jako že i ve věku tří roků ji chci chránit, vysvětlit jí, proč je smutná – otevřít v ní nějaký vývod. Byl jsem její chlapeček. Stál jsem při ní. Dokázala by vydržet všechno.

O mnoho let později použila ten samý obrázek, aby podvedla vlastní srdce. Vytáhla ho z velkého lodního kufru přepásaného měděnými lištami, který si s otcem přivezli z Austrálie, a zvedla ho štítivě ve dvou prstech – symbol mojí zrady, etalon, jímž měřila hloubku mého pádu.

Babička, kterou jsem nikdy nepoznal – kterou bych měl možná rád, i když by to bylo komplikované –, zemřela na jaře téhož roku. Asi o měsíc později přišla matka ráno do mého pokoje a řekla mi, ať se obléknu. Ať si pospíším – honem, honem. Učesala mi rovnou pěšinku, oblékla mi bílou košili a modré kraťasy a zapnula německé sandály, jimiž jsem dosud nestačil opovrhovat. Musel jsem si pospíšit. Honem.

Zamkli jsme byt a běželi dlouhou otevřenou chodbou v patnáctém patře k výtahu, sjeli do recepce a vyběhli ven na 63. ulici. Horké, smogové ráno, jaká tehdy bývala, vzduch těžknul výfukovými plyny, pekárnami a trávou, vybledlé domy v dálce. Zabočili jsme doprava, směrem na Queens Boulevard (doleva by to bylo k Waldbaumovi), ve spěchu jsme míjeli muže s klobouky a ženy s dlouhými úzkými sukněmi. Přišlo mi to vzrušující, jak jsem tak klusal vedle ní. Kam jdeme? zeptal jsem se konečně.

„Za tvojí babičkou,“ řekla matka. V hlase měla tak trochu nevěřícný údiv. „Honem, čeká na nás v obchoďáku u Alexandra.“

Běželi jsme v horku. Po chvíli matka začala zpomalovat, pak se zastavila. Pořád mě držela za ruku.

Zeptal jsem se, co se děje.

Nic neříkala. Vypadala zmateně. Vzpomínám si, že se ohlédla zpátky k našemu domu, potom doprava, směrem k Alexandrovi.

„Myslím, že bychom měli jít domů,“ řekla.

Tak jsme šli.

10

NIKDY JSEM NEMĚL rád křížovky. Asi proto, že mi nejdou, a jako většina lidí nejsem nadšený z věcí, kvůli kterým se cítím jako blbec. Mám radši šachy, ale ani v těch nejsem moc dobrý, když na to přijde, takže je to možná v něčem úplně jiném. Možná je to proto, že jsou křížovky tak předem nalinkované, tak omezené. Máte jen jeden způsob – pět písmen, ne šest a slovo začíná na d. Jak se dá v takovém světě dýchat?

Byl jsem vychován v houštině lidských motivací – tam se cítím nejvíc doma. To je důvod, proč mě děsí matematici, technokrati a šifranti, kteří mají tendenci zredukovat tuhle divočinu na logaritmus. V tomto smyslu jsem jako mnozí jiní dítětem svojí matky. Učila mě, školila mě v paradoxech, v protimluvě, ukázala mi, jak rafinované potěšení můžete mít, když se pokusíte prohlédnout masku. Když mi bylo devět nebo deset, ptávala se mě, proč ta která postava v Maughamovi nebo Maupassantovi řekla to či udělala ono, co si myslím, jak to opravdu myslela a proč a jestli se sama v sobě vyznala. Tyhle hry jsem miloval. Miloval jsem její nadšení z toho, že jsem něco pochopil. Byl jsem chytrý. Ne mazaný v britském slova smyslu, což značí upovídanost, povrchnost, mysl jako uklizený stůl, ale spíš intuitivní ve smyslu lidskosti a věčného předstírání, duše zmítaná konflikty. Zkrátka, nikomu jsem nebyl za vola – na rozdíl od táty. Věřil jsem tomu. Říkala to máma.

A část mého já tomu pořád věří. Zamilovaný do spousty věcí, ale naprostý ignorant skoro ve všem kromě pěstitelství, muškaření a do jisté míry literatury, umím se takříkajíc plavit kanály sebeklamů jako žádný jiný. Čím je něco nejistější, tím lépe tomu rozumím; čím nehmotnější to je, tím bezpečněji to sevřu v prstech. Stačí mě trochu postrčit do postranních uliček lítosti a hned jsem ve svém živlu.

Což by měl být nejlepší předpoklad k tomu, abych zvládl nastávající úkol. Až na to, že jsme včera začali třídit fotografie, které jsme přivezli před deseti dny z matčiny plesnivé chaty na Moravě. Jsou rozdělené do devíti krabic označených nápisy „před rokem 1930“ a následují léta čtyřicátá, padesátá, šedesátá atd. Jsem v nich zahrabaný až po uši. Jsou jich doslova tisíce; každá pátá nebo šestá otevírá další svět. Matka jako dítě s kulatou tvářičkou v roce 1928 sedí na břehu Bečvy; otec a jeho lehkoatletické družstvo v Brně za války – všichni ti úžasní mladí mužové – v roce 1941; moji rodiče na palubě USS General Harry Taylor putují do Austrálie – 1949. Náš dům v Ardsley – 1967; Hornerovi u nás na verandě u Twin Lakes usmívající se v křeslech – 1970. Dekády se valí dopředu a mizí. Vidím svého dědečka jako dítě přísného výrazu obklopeného dámami v šatech, jaké nosívaly Gibson Girls. Tady je naše dcera v kalifornské Leucadii převlečená za slunečnici; má matka jako novorozenec, zabalená v krajkách jako důmyslný pletánek pečiva.

Vždycky jsem rád rozmotával věci. Jako kluk jsem se s nekonečnou trpělivostí babral s beznadějně zauzlovanou rybářskou šňůrou na navijáku, místo abych ji prostě přeřízl a vyměnil, protože se mi to líbilo.

Tohle je něco jiného. Tohle hnízdo hadů je století staré a veliké jako barák – smotané klubko životů a příběhů, jejichž konce se zaběhly pod podlahu a dostaly se mi pod kůži. Když zatáhnu za nit, všechno se utáhne a já cítím štípnutí, jako když předčasně vytáhnete stehy.

11

ZAČÍT MOHU KLIDNĚ OD KONCE, protože žádný začátek není.

Šestého července 2014 jsme se ženou a dcerou jeli navštívit matku do Brna. Cestou ve vlaku, narvaném baťůžkáři cestujícími do Vídně, jsem si povídal s veselým párem starších lidí ze Sydney. Vyprávěli mi o tom, jak navštívili svatyni věnovanou československým parašutistům, kteří v roce 1942 zabili říšského protektora Reinharda Heydricha, zvaného Řezník z Prahy. Bylo pro ně nesmírně dojemné, když spatřili díry po kulkách na oprýskané zdi, květiny, které zde položili místní, kteří stále vzpomínají na ten den, nyní už tři čtvrtě století vzdálený. Milí lidé, pozvali nás, ať je v Sydney navštívíme.

V Brně jsme jeli taxíkem do hotelu. Byl to jeden z těch věžáků ze sovětské éry skýtající kompletní rejstřík urážek proporcí a dobrého vkusu: rozlehlé, prázdné jídelny jakoby v očekávání večírku pro dvě stě lidí, zrcadla ve výši lýtek v „Bowling baru“, zrcadla na stěnách, na dveřích i na stropě výtahu pro případ, že si v něm budete chtít vrznout, než dojedete do svého patra, nebo když budete chtít zjistit, jak se vám zvětšuje pleška na temeni. Měli jsme dobrou vydatnou večeři a potom jsme se vydali do suterénu, kde jsme nejprve neúspěšně klepali na několikeré dveře v bílé chodbě, až se nějakým kouzlem zjevil vysoký mladík oděný jako hrobník. Ten nás obřadně zavedl do sauny, v níž se na stropě střídala světla různých barev, s vířivkou, která se každou čtvrthodinu sama vypouštěla.

Smáli jsme se a vtipkovali, že jsme si rezervovali pokoj v hotelu Overlook z Kingova románu Osvícení, a vzpomínali jsme na filmové zpracování s Jackem Nicholsonem a na scénu, jak vrazil do bowlingového baru. Cítil jsem se nejlíp za několik měsíců. Věděl jsem, co přijde, nebo jsem si to myslel, ale byl jsem na všechno připravený. V jednu chvíli, když jsme seděli v horké vaně, se ze sauny vynořil zaťatý, nedomrlý mladík, chvíli sebou trhal na kamenech pro masážní terapii vsazených do podlahy, načež zmizel v šatně, kde se začal převlékat, nevěda, že střední panel na těchto dveřích, ze všech dveří v hotelu, není zrcadlo. Dokonalé.

Ráno po snídani v prázdné jídelně s bufetem plným párků, obalovaných řízků, sýrů, dušené zeleniny, brambor atd., který by nasytil menší invazní armádu, jsme nasedli do auta z půjčovny a James, navigátor ukrytý v GPS s přesvědčivým oxbridgeským přízvukem, nás navigoval k matce, která se teď, po životě v exilu na třech kontinentech, nacházela jenom pár kroků od místa, kde se narodila.

Tak tady to je – příjemná třípodlažní budova v ulici lemované listnatými stromy. Když jsme zazvonili, přivítali nás, jako bychom patřili do rodiny. Bylo tu čisto, všude světlo, velké, klidné sestry s nezdolným smyslem pro humor, jaký mívají lidé, kteří si vydělávají na živobytí opravdu těžce. Byly milé, ryzí, laskavé. Na dvoře byla zahrádka. Zvenku byl slyšet ptačí zpěv.

Čas se zrychluje. Pozornost se zužuje, vjíždí do tunelu. Cedulka na dveřích, dvě jména – jedno neznám, druhé Olga Slouková. Moje matka.

Vteřinu, možná dvě jsem nechápal, na co se vlastně dívám, a pak, jak jednou napsal Melville (už zase), „skutečnost překonala očekávání“. Seděla zády k nám na posteli se stahovací dětskou ohrádkou jako v obrovské kolíbce. Nohy trčící z plen měla tenké jako mé předloktí. Vedle sebe plyšového králíka. Vydávala ze sebe zvuk, jaký jsem nikdy neslyšel, jakési protahované plačtivé kvílení. Byl to ten druh zvuku, jaký můžete slyšet od člověka, jenž tvrdě spí a kterého v takovém stavu vzbudíte.

Nezbývalo než k ní jít, pokleknout, dotknout se její ruky a oslovit ji. To jsem já, řekl jsem česky. Tvůj syn. Bylo to zbytečné. Byla jinde. Oči na mě pohlédly, nezaostřené, a dívaly se zas jinam. Zahlédl jsem ženu a dceru u dveří, jak si zakrývají ústa; v příštím okamžiku byla dcera u mě, hladila babičce paži, mluvila k ní, připomněla jí, kdo je.

Neplakal jsem. Vždycky jsem byl k pláči náchylný. Když jsem četl našemu pětiletému synovi Zrzouna – nebo to byl Shane –, vzpomínám si, že jsem měl co dělat, abych stáhl průdušnici a předstíral, že mám něco v krku. Přesto teď, tváří v tvář něčemu, co by vehnalo do očí slzy soucitu naprosto cizímu člověku – jazyk se jí kroutil obscénně, jakoby samovolně v pootevřených ústech, chybějící horní zuby prodlužovaly bradu do špičky, jako to mívají čarodějnice z pohádky –, jsem neplakal. Je to ona, říkal mi hlas v hlavě. To seš ty, chtěl jsem jí říct, abych tomu dokázal uvěřit. Ale neřekl jsem to. Protože to nebyla pravda.

Namísto toho, s pomocí jedné ze sester, která vtrhla do pokoje jako sám život, posadila matku, shrnula jí vlasy dozadu, zvedla ji a přesunula do jakéhosi chodítka, přičemž nepřetržitě brebentila – Vezmeš si Petříka s sebou? Ale proč ne? Tak jak nám to jde? Pomaleji? –, jsme se všichni odebrali dolů, do veselé společenské místnosti se světležlutými závěsy, kde jsme strávili půl hodiny hovorem s někým, kdo tam nebyl.

A je to tak zvláštní, jak každý, kdo si tím někdy prošel, dobře ví, jak těžké je dívat se do téhle nepřítomnosti, přemýšlet, jestli v té velké tmě ještě cirkulují nějaké vzpomínky, jako útržky snů. Vzpomínka na vás dva spolu, třeba. Milé vzpomínky, doufáte.

Ale kdež, to by nebyl příběh mé matky. Ne, ta by ho komplet rozbila, nekompromisně, a dovedla k hořkému konci. Ta by se s tím nepárala. Žádné pohádkové konce by tady nebyly – alespoň ne v těchhle pohádkách.

Tělo vyhublé na nějakých třicet kilo pracovalo rychle, mozek v naprosté bezmoci nebyl schopen vnímat nejnutnější pokyny. Jedla čtyřikrát denně a hladověla k smrti. A rozum? Kdo to může přesně říct? Já se bojím, opakovala pořád dokola v té sluncem zalité místnosti s výhledem do zahrady. Bojím se. Ničeho se bát nemusíš, mami, opakoval jsem a hladil ji po ruce, což se jí zdá se líbilo. Není čeho se bát.

Já se bojím, opakovala tím plačtivým hlasem dětského robota, který jsem sotva poznával.

Není čeho se bát, mami. Koukni – Petřík je tady, jsme tady.

Já se bojím.

Všechno je v pořádku, mami.

Já se bojím.

Co je to, mami? Čeho se bojíš?

Odmlčela se.

Já nevím.

Není čeho se bát, opakoval jsem do zblbnutí, protože jsem nevěděl, co jiného říct, protože jsem potřeboval přesvědčit sám sebe. Není čeho se bát. Čeho se bojíš?

Znovu se odmlčela, kroutila jazykem a vystrkovala ho, jako kdyby odpověď byla něco, co může nalézt v puse.

Řekni mi, čeho se bojíš, mami, řekl jsem znova a držel ji za ruku.

A ona na mě pohlédla těma vodnatýma očima, nepoznávala mě, své jediné dítě. Ale našla to.

Zla, řekla a já si pomyslel, že jsem zahlédl záblesk jejího starého já, bránícího se v zákopu na konci světa. Zlo.

O dva dny později jsem se tam vrátil. Musel jsem. Seděl jsem s ní pět minut, povídal jí o plyšovém medvědovi, kterého jsem jí přinesl a který se zřejmě spřátelil s opičákem, jenž měl hlavu opřenou o rameno lva.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Daleko v srdci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.