Přeložila Jitka Charvátová

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Lokugamage, Amali

[Heart in the womb. Česky]

Srdce v lůně : zkoumání kořenů lidské lásky a společenské soudržnosti / Amali Lokugamageová ; z anglického originálu The heart in the womb ... přeložila Jitka Charvátová. -- První vydání v českém jazyce. -- Praha : Maitrea, 2018. -- 181 stran

ISBN 978-80-7500-279-2

618.4/.5 * 612.63 * 159.9 * 304 * 618.4 * 618.4-089 * 613.952 * (0.062)

– porod

– porod -- psychologické aspekty

– porod -- sociální aspekty

– přirozený porod

– porodní asistence

– poporodní péče

– populárně-naučné publikace

618 - Gynekologie. Porodnictví [14]

Obrázky:

Str. 54: © Réunion des musées nationaux, France/Gérard Blot.

Str. 55: Ajit Mookerjee Collection. From Kali: The Feminine Force, Ajit Mookerjee, Thames & Hudson Ltd., London.

Str. 109: Laraine Krantz, Ritapix, London. “Reflexology with Gowri”

Str. 156: Laraine Krantz, Ritapix, London. “Sharing Love and Knowing”

Dr. Amali Lokugamageová

Srdce v lůně

The Heart in the Womb

Copyright © Amali Lokugamage, 2011

Translation © Jitka Charvátová, 2018

Czech edition © MAITREA a.s., Praha 2018

ISBN 978-80-7500-279-2

Milí čtenáři,

snažíme se, aby naše knihy byly perfektní. Pokud i přesto objevíte v knize nějakou chybu, napište nám na nakladatelstvi@maitrea.cz a my ji rádi opravíme.

Děkujeme, Váš nakladatel.

Obsah

O AUTORCE

PODĚKOVÁNÍ

PŘEDMLUVA

DR. LUKEA ZANDERA

ČÁST PRVNÍ

POROD A JEHO PROŽÍVÁNÍ

KAPITOLA PRVNÍ

ÚVOD

KAPITOLA DRUHÁ

OD PORODNICKÉHO VÝZKUMU K DOMÁCÍMU PORODU

ČÁST DRUHÁ

DĚJIŠTĚ PORODU

KAPITOLA TŘETÍ

EVA A JEJÍ PROKLETÍ, BOHYNĚ A JEJÍ SÍLA

KAPITOLA ČTVRTÁ

STRÁŽKYNĚ NORMÁLNÍHO PORODU

KAPITOLA PÁTÁ

JAK JSOU LÉKAŘI KU POMOCI I NA PŘEKÁŽKU

KAPITOLA ŠESTÁ

OSOBNOSTI A TERAPIE DLÁŽDÍCÍ CESTU K PŘIROZENÉMU PORODU

ČÁST TŘETÍ

POSÍLENÍ JEDNOTLIVCE I KOLEKTIVU

KAPITOLA SEDMÁ

VNITŘNÍ MOUDROST

KAPITOLA OSMÁ

ŽENA, POROD A SPOLEČNOST

KAPITOLA DEVÁTÁ

ZÁVĚR

DOSLOV

DODATEK

INICIATIVY VE PROSPĚCH NORMÁLNÍHO PORODU S POLITICKÝM DOSAHEM

ODKAZY

MAITREA také vydala:

O AUTORCE

Amali Lokugamageová se narodila na Srí Lance, ale od dětství žije ve Spojeném království. Základní a střední školu navštěvovala v Londýně. Vysokoškolská studia absolvovala na předních britských vysokých školách. Lékařství vystudovala postupně na Univerzitě v St. Andrews (titul BSc), na Manchesterské univerzitě (titul MBChB) a na University College v Londýně (titul MD). Na prestižní Londýnské vysoké škole hygieny a tropické medicíny potom ještě získala magisterský titul (MSc) v oboru epidemiologie. Je členkou Královské gynekologické a porodnické akademie (titul FRCOG). Působí coby vedoucí lékařka gynekologicko-porodnického oddělení londýnské Whittingtonovy nemocnice, fakultního pracoviště jedné z nejstarších a nejprestižnějších britských univerzit, University College London, kde se rovněž intenzivně věnuje vzdělávání budoucích i stávajících lékařů. Mezi její hlavní profesní zájmy patří lékařská gynekologie a porodnictví se zaměřením na normální porod. Publikovala několik vědeckých studií týkajících se ženského reprodukčního zdraví v recenzovaných odborných časopisech.

Amali Lokugamageová je pravidelně zvána na mezinárodní mezioborové konference s porodnickou tematikou, kde vystupuje na podporu ohleduplné péče, důstojnosti a autonomie ženy v těhotenství, při a po porodu, a přednáší také o kořenech soucítění a soudržnosti v lidské společnosti. Je členkou správní rady Mezinárodní organizace za porodní péči respektující společné potřeby matky a dítěte (International MotherBaby Childbirth Organization – IMBCO), členkou redakční rady odborného časopisu International Journal of Childbirth vydávaného Mezinárodní gynekologickou a porodnickou federací (International Federation of Gynecology and Obstetrics – FIGO) a bývalou členkou poradního sboru organizace Lidská práva v porodnictví (Human Rights in birth – HRiC). Byla jmenována Osobností Národní zdravotní služby (NHS Champion) pro otázky lidských práv ve zdravotnictví. V roce 2014 byla za svoje zásluhy na poli humanizace porodnictví nominována na Cenu Akademie pro vedoucí pracovníky Národní zdravotní služby (NHS Leadership Academy Award) v kategorii „Začleňování“. V roce 2015 získala cenu londýnské University College za mimořádný přínos medicínskému vzdělání, Excellence in Medical Education Award.

Po ničivé vlně tsunami, která zasáhla Jižní a Jihovýchodní Asii v prosinci 2004, se Amali Lokugamageová účastnila coby lékařka humanitárních misí na Srí Lance a v Indii. Vyškolena je rovněž v homeopatii a akupunktuře a intenzivně se zajímá o meditaci. Na svém porodnickém pracovišti se zasadila o zavedení akupunkturistických služeb pro těhotné a vede také gynekologickou ambulanci se zaměřením na chronické obtíže, v níž uplatňuje celostní přístup k pacientkám.

PODĚKOVÁNÍ

Děkuji manželovi a rodičům,
kteří mi v průběhu psaní této knihy
pomáhali s péčí o mého chlapečka.
Můj syn byl pro mě zdrojem inspirace.
Poskytl mi zcela nový pohled na porod
a dovedl mě k vnitřní moudrosti
spojené s rozením.
Ammachi a jejímu objetí pak vděčím
za pomoc s přijetím mateřství.

PŘEDMLUVA

DR. LUKEA ZANDERA

Když jsem přednášel na lékařské fakultě, často jsem studentům kladl otázku, jak by definovali rozdíl mezi porodnictvím a těhotenstvím, a v úžasu jsem přitom pozoroval, jaké jim to zpočátku činí problémy. Jejich nejistota je pozoruhodným příkladem zásadních otázek týkajících se našeho chápání porodního procesu i toho, jak moc záleží na našem pojímání péče o matku a dítě. Do jaké míry se cíle a ambice porodnické péče pojí s cíli a ambicemi těhotenství a porodu? Valná část polemik odehrávajících se na poli péče o matku a dítě je výsledkem potenciálních konfliktů přítomných v těchto odlišných úhlech pohledu.

Nelze popřít, k jakému nesmírnému pokroku došlo v našem vědeckém chápání mnoha aspektů porodního procesu ani jaké změny byly zavedeny v poskytování péče o matku a dítě. Tento posun vedl k velmi významnému zlepšení v mnoha ostře sledovaných parametrech péče. Středobodem zájmu takovéto péče je snaha snižovat rizika a zlepšovat výsledky vytvářením prostředků za účelem zamezování, odhalování, monitorování a zvládání jakýchkoli již existujících či potenciálních komplikací porodního procesu. V důsledku toho vznikla zdravotní péče vyznačující se ve svém přístupu výrazným odporem k riziku.

Tento přístup se všemi jeho zjevnými či zdánlivými klady se obecně jeví jako naprosto rozumný, hledíme-li na něj perspektivou poskytovatelů porodnické péče, a směr, jakým se bude pravděpodobně nadále ubírat, je neodvratný, pokud jej ponecháme bez kritické diskuze a kontroly. Důležité je ovšem také rozpoznat významná nebezpečí obsažená v tomto přístupu, a to včetně nedostatečného povědomí o tom, co je podstatné a zásadní z pohledu těhotné ženy.

Lepší povědomí už dnes panuje o celostním a individualizovaném přístupu k ženě ve zdravotní péči a většina zdravotníků bude prohlašovat, že přesně o takový přístup také usilují. Podobná tvrzení však často bývají založena na nedorozumění a nedostatečném pochopení rozsáhlosti uvedených pojmů. V medicíně praktikované s ohledem na „celého člověka“ jde o víc než o to, vzít v úvahu přání a přesvědčení konkrétní rodičky ohledně možného způsobu vedení jejího porodu: namísto toho jde o docenění a uznání bio-psycho-sociálních aspektů medicíny a jejich vzájemné provázanosti.

V našem současném dosti mechanistickém pojetí zdravotní péče, která je určována standardizovanými postupy, takovýto pohled až příliš často chybí, přičemž naše úsilí směřuje ve své podstatě spíše ke snižování rizika onemocnění či úmrtí než ke zlepšování kvality prožitku či zdraví.

Četné výzkumy poskytují přesvědčivé důkazy o tom, jaký vliv mají na proces porodu nejrůznější faktory – ať už fyzické, psychické či emoční – a také o tom, jak důležitý je porodní proces pro matku, dítě i celou společnost. Mnohé z těchto výzkumů však zůstávají mimo oblast zájmu porodnické literatury. Tato kniha se mnohými z těchto zásadních témat zabývá a poskytuje podnětné myšlenky a velmi zásadní postřehy týkající se průběhu a prožívání porodního procesu.

Důležitým a výmluvným aspektem této knihy je skutečnost, že ji napsala lékařka s gynekologicko-porodnickou specializací, jejíž vlastní vnímání a chápání porodního procesu i jeho vedení se proměnilo a prohloubilo na základě vlastní zkušenosti. Ačkoli autorka i nadále zůstává zakotvena v oboru praktického porodnictví, vydává se i za hranice jeho uvažování a přijímá nové přístupy a pojmy vycházející částečně z oblasti doplňkové medicíny – oboru, v němž je autorka školenou odbornicí – a východní kultury.

Amali Lokugamageová ve svém popisu emočních i názorových změn, kterými prošla na své cestě těhotenstvím a porodem, propojuje myšlenky a poznatky z mnoha oborů a oblastí, bez výjimky tolik důležité pro naše chápání porodního procesu a jeho důsledků.

Tato kniha nabízí spoustu námětů k zamyšlení jak pro všechny, jejichž zájmem je plánování a poskytování těhotenské a porodní péče, tak pro ženy hledající širokou škálu možností pomoci a podpory během těhotenství a porodu. Amali Lokugamageová napsala fascinující, informativní a inspirativní knihu, která podnítí širší pohled na porodní proces a rozměr spojený s jeho prožíváním.

Dr. Luke Zander je zakladatelem mezioborového Fóra pro matku a novorozence (Forum on Maternity and the Newborn) při britské Královské lékařské společnosti (The Royal Society of Medicine) a zakládajícím členem Asociace pro komunitní péči o matku a dítě (Association for Community-Based Maternity Care). Na počátku devadesátých let byl poradcem zdravotního výboru Dolní Sněmovny při přípravě komplexní zprávy o stavu porodnictví ve Spojeném království, z níž následně vzešla nová vládní zdravotní politika. Je též bývalým poradcem Národní skupiny pro perinatální epidemiologii (National Perinatal Epidemiology Unit) v Oxfordu, jejíž práce se stala základem Cochranovy databáze, dále poradcem Národní nadace pro děti a rodiče (The National Childbirth Trust), nejvýznamnější britské nevládní organizace zabývající se podporou v těhotenství a na počátku rodičovství, a rovněž někdejším prezidentem Sekce všeobecného lékařství Královské lékařské společnosti.

ČÁST PRVNÍ

POROD A JEHO PROŽÍVÁNÍ

KAPITOLA PRVNÍ

ÚVOD

MÁ-LI ŽENA MOŽNOST PORODIT v klidu, s podporou okolí a přirozeně, má to kladný vliv na celý její život. Porod jí může dodat vnitřní sílu a sebedůvěru, a i když vlivem konkrétních okolností není vždycky možné, aby proběhl přirozeně, dokonce i pokus o jeho přirozený průběh vnáší do ženina života velké bohatství. Síla ženství zase obohacuje celou společnost a má daleko širší dopad než toliko na jedince.

Moderní způsob života a výrazný odpor k riziku v naší vystresované společnosti učinily z narození dítěte hrozivou diagnózu, a proces porodu tím byl zbaven své zázračnosti a kouzla. Coby lékařka s porodnickou specializací jsem byla vždycky neskutečně hrdá na to, jakou roli sehrála západní medicína při zvyšování bezpečnosti porodů. Ale v minulých letech jsem si uvědomila, že medicína jako by v rámci prevence a ve snaze snížit riziko žaloby připravila ženy o jejich vlastní sílu a schopnosti a že souběžně s tím se péče v těhotenství vychýlila z rovnováhy. Tento trend vnímám v rámci své odborné kvalifikace v porodnictví, epidemiologii, medicínském výzkumu, akupunktuře a homeopatii i skrze svou znalost různých směrů starobylé východní medicíny. Pochopila jsem, že uplatňujeme-li plošnou prevenci na rizika hrozící nízkému počtu lidí anebo na vzácná závažná onemocnění, riskujeme ve skutečnosti zásah do normálního zdravotního stavu daleko většího počtu lidí, čímž potenciálně měníme jejich stav v abnormální, a vyrábíme tudíž nemoc. A to se pak už dostáváme na tenký led. Možná, že jestliže dle zjištění Světové zdravotnické organizace míra císařských řezů nad 10 % v populaci již nesnižuje mateřskou a novorozeneckou úmrtnost,1 měli bychom uvažovat také o optimální míře preventivních opatření, která snižuje mateřskou i dětskou nemocnost či úmrtnost, ale v úvahu bere také nemocnost způsobenou přemírou zásahů do porodu. Preventivní zdravotnická politika svým založením předpokládá, že se zdravotní problémy podchytí anebo se jim předejde dříve, než povedou k nepříznivému výsledku pro matku či její dítě. Představa je to na první pohled velmi lákavá. Avšak koncepce zdravotně preventivních zásahů, např. preventivních vyšetření na určitá onemocnění, není až tak jednoduchý, jak by se zprvu mohlo zdát, neboť jde o postupy, které mohou zrovna tak škodit jako prospívat.2 Samozřejmě, že může být opravdu těžké sledovat zásahy či zákroky vedoucí k psychobiologickým zdravotním problémům člověka, které se ve výsledku kombinují a mají dominový efekt na zdraví celé společnosti. V těhotenství a při porodu je přitom ze zdravotního hlediska velmi důležitá vzájemná součinnost těla a mysli k tomu, aby mohlo tělo náležitě fungovat prostřednictvím hormonů, např. přirozeného oxytocinu.

Můj pohled na porodnictví zásadně proměnilo moje vlastní těhotenství. Až do té doby mé znalosti vycházely z objemných odborných svazků, epidemiologických studií, porodnických statistik a „tradičních“ postojů porodníka vyvozených z dvacetileté porodnické praxe ve Spojeném království. Po vlastních zkušenostech ovšem u mě tyto názory prošly radikální revizí. Nicméně doopravdy proniknout k tomuto vědění bych bývala nemohla jindy než v těhotenství, protože jde o vědění založené na nemateriální, neměřitelné vnitřní moudrosti, kterou ve vědomí ženy spouštějí hormony. Nastalé změny zpomalí racionální myšlení orientované na levou část mozku a otevřou bránu k výraznější činnosti pravé hemisféry skýtající ženě úžasné dary vědomí, které jsou v běžném každodenním moderním životě potlačovány. Zapomnětlivý těhotenský mozek pak jen prospěje dobrému porodu, neboť přirozeně rozptyluje obavy vznikající s přílišným hloubáním a plánováním: svým nastavením totiž umožňuje vědomí dlít v přítomném okamžiku. Současné ženy se tomuto stavu často vzpírají, jelikož je značně obtížné se mu poddat a chodit přitom do práce a protože jej moderní společnost správně nepodporuje. Avšak na poli psychoterapie založené na všímavosti (mindfulness) nachází stále větší podporu myšlenka, že tento stav mysli omezuje stres a s ním související fyzická onemocnění. Zatímco existují kognitivní terapie s cílem napomáhat člověku k tomuto stavu vědomí tréninkem a zaměřenou pozorností, těhotným ženám tento stav naděluje sama příroda – pokud jsou schopny se mu oddat.

Už před svým otěhotněním a i potom během těhotenství jsem měla to štěstí slyšet a osobně poznat jedny z nejzkušenějších a nejerudovanějších osobností mimo svět lékařsky vedeného porodu. Jde o mezinárodně uznávané experty v oblasti přirozeného porodu či osobnosti usilující o humanizaci a demokratizaci porodní péče, o nichž se zmiňuji v šesté kapitole. Mým kolegům v oboru klinické medicíny a medicínského výzkumu zůstává z velké většiny existence těchto dalších zkušených odborníků naprosto neznámá, ale pro mě je to, co vnesli do mého těhotenství, nedocenitelné. Standardní zdravotní péče, kterou jsem v těhotenství absolvovala, mi poskytovala oporu, kdežto rozsáhlé zkušenosti předních osobností „jiné“ těhotenské péče ve mně probouzely vlastní sílu a schopnosti, protože mi šíře jejich znalostí pomohla proniknout k vlastní vnitřní moudrosti a vnitřní důvěře v to, že dokážu dobře porodit.

Mým porodnickým kolegům a kolegyním možná slova jako „vědomí“ a „vnitřní moudrost“ nic neříkají, protože jsou zcela zaujati především materiálními způsoby, jak předcházet mateřské nemocnosti a úmrtnosti. Nelze však popřít spojitost mezi dobrým porodem a dobrým duševním i tělesným zdravím, jak dokládají studie, podle nichž přítomnost starší „moudré“ ženy poskytující matce podporu během porodu dokáže k jejímu normálnímu, bezpečnému porodu dopomoci účinněji než mnohé standardní medicínské zásahy. Z toho plyne, že péče o psychiku ženy a její důvěru ve schopnost vlastního těla zvládnout porod je stejně důležitá jako medicínská infrastruktura. Roli této podpůrné postavy uznale charakterizuje i francouzské označení porodní asistentky, „sage femme“, doslovně „moudrá žena“. Strach z porodu a nedůvěra v to, že jej tělo zvládne, jsou spojovány s narůstajícím zájmem o císařský řez na přání. Nedostatečné soukromí a prostředí budící v ženě strach jsou zase kladeny do souvislosti s neúčinností děložních kontrakcí, kvůli níž vzniká nutnost vést porody lékařsky. Nejde sice o jediné faktory těchto jevů, zato o faktory v současných systémech nemocniční péče hluboce podceňované.

Obr. 1: Pravá hemisféra a levá mozková hemisféra. Ilustrace znázorňující rozdílnost myšlenkových procesů při rozhodování.

Tato kniha je reflexí mých postřehů a zkušeností jak z pohledu lékařky s porodnickou specializací, tak z pohledu těhotné ženy. Mezi ženami v porodnické profesi je opravdovou vzácností, aby některá rodila doma, a právě proto cítím, že jsem s to poskytnout jedinečný komentář k vlastním zkušenostem, a to z pohledu profesního i soukromého. Zdůrazňuji však, že nejde o vědeckou publikaci; spíše v ní jde o umění porodu a já jsem k ní přistupovala skrze to, co jsem sama prožila. Podnětem k jejímu napsání pro mě bylo, že dokud jsem sama neotěhotněla, nedokázala jsem úplně pochopit, proč by žena měla dobrovolně rodit doma, mimo bezpečnostní zázemí nemocnice. Během svého těhotenství jsem si však začala stále více uvědomovat, že jakmile se žena napojí na svou vrozenou porodní moudrost, její rozhodování už neprobíhá jen na základě logické analýzy rizik, ale prostřednictvím vnitřního – řekněme možná instinktivního – vědění, co je pro ni a její dítě nejlepší. Pokud je tento hlas vycházející zevnitř velmi silný – a v těhotenství může opravdu zesílit – pak přebíjí veškeré logické argumenty. Nastávající matka získává odvahu a sebedůvěru k porodu i vědomí toho, že pokud bude v útulném prostředí, její tělo bude vědět, jak se má přirozený proces odvíjet.

Medicínská antropoložka Robbie Davis-Floydová uvádí, že „rodící ženy procházejí dost silnou a psychologicky podmanivou fyziologickou a kognitivní proměnou“.3 Těhotenství je totiž obdobím velikých změn na těle i duši ženy, které skýtá příležitost k osobnímu růstu. U mě vyvolalo vnitřní revoluci, během níž jsem přehodnocovala svá dosavadní neotřesitelná přesvědčení a kterou nyní považuji za určitý přechodový rituál. V tradičním smyslu s sebou přechodový rituál přináší pomezní období, kdy je zasvěcovaný považován za pro společnost nebezpečného, protože žije v přechodové, oficiálně neuznávané sféře mezi společenskými kategoriemi. Tato fáze tedy ohrožuje samotnou podstatu kultury, zároveň však, pokud je s ní správně naloženo, může kultuře přinést nové impulzy,4 jak potvrzuje i moje vlastní zkušenost. Ačkoli jsem expertkou v oboru medicínského porodu, tento pomezní stav mě přivedl k rozhodnutí nerodit v medicínském prostředí. Ačkoli může napsání této knihy narušovat porodnický status quo, může být současně také podnětem k širšímu pohledu na smysluplné rození dětí.

Mé těhotenství přetvořilo způsob, jakým chápu rození a jeho zásadní vliv na emoční programování celé společnosti. Chování v dětství a tudíž i v dospělosti je formováno prostředím, v němž probíhá těhotenství i porod. Doslova lze říct, že naši schopnost milovat, důvěřovat, být velkorysí a fungovat ve společnosti modeluje proces zrození, což se mi stalo inspirací k pojmenování této knihy Srdce v lůně. Medicína má tendenci vnímat porod jako epizodickou technickou záležitost, u níž je nutné zajistit bezpečnost. Avšak v paralelních vědních oborech jako sociologie a psychologie existují nové objevy ohledně dlouhodobého působení porodu na společnost, které nějak zatím nedokázaly proniknout do běžných znalostí v oboru medicíny či porodní asistence. V jistém smyslu máme my lékaři v náhledu na mateřství velmi zúžené vidění. Tato kniha je naléhavou výzvou k tomu, abychom dohlédali až k obzoru a ještě dále.

Kniha Srdce v lůně je rozvržena do tří částí. První se týká mých vlastních zkušeností z porodu doma. Druhá uvádí na scénu jednotlivé aktéry ovlivňující porodní praxi: lékaře, porodní asistentky a duly. Třetí část se zaměřuje na to, jak přínosný může být pro ženu normální porod z hlediska jejího přístupu k péči o dítě i jejího života v roli matky, což se projeví kladně v citovém životě jejích dětí. Tato část pojednává také o možném širším dopadu přirozeného porodu na emoční uspořádání celé společnosti a o tom, jak může přirozený porod udávat tón jejího chování. Uvedeny jsou rovněž některé z množících se důkazů o nesmírné důležitosti přirozených mechanismů normálního porodu pro takové biologické naprogramování našeho chování, které prohlubuje naši schopnost dávat a přijímat lásku.

Tato kniha oslavuje nedoceňované umění Matky Přírody vytvářet prostřednictvím normálního porodu společenskou soudržnost a stmelovat rozdrobenou a destruktivní společnost. To je obzvláště aktuální pro budoucí přežití celé naší planety, neboť problémy jako změna klimatu, přelidnění či nedostatek přírodních zdrojů se stanou zkouškou naší schopnosti žít dohromady v harmonii.

KAPITOLA DRUHÁ

OD PORODNICKÉHO VÝZKUMU K DOMÁCÍMU PORODU

JAK TO BYLO S POČETÍM

Na to, že se ve své profesi věnuji porodnictví a gynekologii, byla moje vlastní cesta k těhotenství dost neobvyklá. Vdávala jsem se poměrně pozdě a krátce po svatbě jsem o dovolené putovala od zodpovědnosti za celý porodní sál rovnou k plnému nasazení v humanitárních akcích po vlně tsunami. Jenže po odjezdu z poslední lékařské mise v indickém Tamil Nadu jsem onemocněla, zřejmě v důsledku obrovského množství pacientů, které bylo třeba ošetřit v dost extrémních klimatických podmínkách. Ve střediscích prvního kontaktu jsme s kolegy pracovali ve čtyřicetistupňových vedrech a za každý půlden se mi v ordinaci vystřídalo nejméně 120 pacientů, a to v podmínkách velmi odlehlého venkova. O nějakém následném odpočinku jsme ani neuvažovali a po příjezdu do Anglie jsme se ihned naplno vrátili do práce. Jako lékařka jsem si už dříve zvykla jít při práci až za hranici vyčerpání, což je mezi zdravotníky určitým folklórem. Jenže po téhle nemoci jsem začala trpět nespecifickým únavovým syndromem a nebyla už jsem ta dosavadní „čiperka“. Potíže nemizely a k tomu jsem si uvědomila, že už nějak dlouho nemůžu otěhotnět. Bylo mi přes čtyřicet, a moje šance na početí tak byly nízké. Test na plodnost pak k mému údivu a smutku ukázal, že už jsem téměř v menopauze. Tenhle pocit zármutku znají i jiné ženy ve stejné situaci a nijak mi nepřidalo ani to, že standardní gynekologické postupy typu oplodnění in vitro či další techniky asistované reprodukce mají obecně jen velmi nízkou úspěšnost.

Ale jelikož jsem akupunkturistka a ovládám principy tradiční čínské medicíny včetně jejích zákonitostí plodnosti, věděla jsem, že mám i jiné možnosti. Čínské byliny a akupunktura totiž mohou pomoci při některých typech problémů souvisejících s plodností, jako např.:

- podpora ovulace u žen okolo menopauzy;

- zvýšení plodnosti u žen se syndromem polycystických vaječníků;

- zlepšení kvality vajíček a spermatu;

- zkvalitnění děložní sliznice a zmírnění příznaků endometriózy;

- zlepšení hormonální regulace.

Ačkoli je akupunktura a tradiční čínská medicína v teorii i praxi ověřována a prověřována po tisíce let, nyní v jejich prospěch hovoří i některá vědecká pozorování.5, 6, 7, 8, 9, 10 Tato oblast vyžaduje další zkoumání, jenže získat výzkumný grant na poli komplementární medicíny je obtížné. Jde nicméně o obrovské téma, které by vydalo na samostatnou knihu, a zde proto už na něj nezbývá místo.

Chodila jsem tedy na akupunkturu, užívala tradiční čínské byliny a věnovala se stejně jako dřív pravidelné denní meditaci, doplněné nyní hypnoterapeutickými nahrávkami na CD, díky nimž jsem se dokázala lépe uvolnit a získala návod na několik užitečných vizualizací. Velmi záhy nato jsem začala znovu ovulovat, o čemž jasně svědčila bazální tělesná teplota i krevní testy. Byliny, obsahující mnoho antioxidantů, mají zlepšovat kvalitu vajíčka uvolněného při ovulaci tím, že pomáhají opravovat případná buněčná poškození a snižovat tak riziko Downova syndromu, které narůstá s věkem matky. Ačkoli o příznivých účincích čínských bylin na ženské zdraví neexistují vědecké důkazy, studie z oblasti genetiky ukázala, že čínské byliny na podporu plodnosti zlepšují kvalitu chromozomů ve spermatu.8

Tři měsíce po zahájení této terapie jsem otěhotněla. Nebyla to však zdaleka procházka růžovým sadem: tak jako u jakéhokoli typu přírodní léčby, jejíž podstatou je napomoci tělu k vlastní harmonizaci, jsem se při návratu k plodnosti musela smiřovat hned s několika detoxikačními příznaky. Jde o jiný princip než v současné alopatii, kde jsou symptomy regulovány a obtíže potlačovány léky. V komplementární medicíně jsou naopak příznaky detoxikace nebo potíže spojené s uzdravováním druhem léčebného procesu. U mě se projevily fyzické příznaky spojené se zkvalitněním energie v ledvinách a psychické příznaky související se zlepšením krevního zásobení dělohy a vaječníků. Podle tradiční čínské medicíny je energie ledvin a jejich meridiánů pro plodnost velmi důležitá, neboť ledviny řídí libido i funkci vaječníků či varlat. Západní medicína podobnou koncepci nemá vyjma poznání, že při vývinu lidské bytosti ve formě embrya pocházejí ledviny a vaječníky či varlata z téhož typu tkáně.

V tradiční čínské medicíně mohou být smyslové orgány propojeny s vnitřními, například uši s ledvinami. V době krátce před početím jsem po jedné velmi intenzivní aplikaci akupunktury dostala akutní zánět pravého středního ucha. Nechtěla jsem užívat antibiotika ani paracetamol, protože jsem ze zkušenosti věděla, že ušní infekce je součástí léčebného procesu na cestě k plodnosti, a že ačkoli by mi léky bývaly ulevily od příznaků, mohly by zároveň narušit reakci provázející energetickou detoxikaci ledvin. Místo toho jsem zánět léčila bylinami a homeopatií, a jakmile se zklidnil a zmizel, hned v příštím cyklu jsem zjistila, že jsem těhotná.

ZKÁZA STARÝCH PŘEDSTAV

Jakmile jsem počala svého syna, ztratila jsem vládu nad vlastním tělem. Dítko se zkrátka zmocnilo veškerých mých tělesných soustav. Teoreticky jsem na to sice byla připravena, ale potýkat se s tím vším v realitě bylo dost těžké. Teprve zpětně jsem si uvědomila, že šlo o ukázkový proces mého přerodu z velmi cílevědomé, kreativní vědátorky v ženu zcela uvolněnou, smířenou a „vláčnou“ na duši i na těle, která díky tomu zažije krásný porod doma. Do té doby bych při svém způsobu uvažování formovaném dvaceti lety profesní lékařské dráhy bývala uvažovala jedině o porodu v nemocnici. Na základě své klinické praxe v oboru a několika opravdových hrůz zažitých na porodním sále požádala nejedna moje kolegyně raději rovnou o císařský řez, než aby se vydala cestou vaginálního porodu, nemluvě o porodu doma. Pro mě však to, že jsem během těhotenství nechala intelekt intelektem a začala vnímat sobě vlastní fyzické bytí tady a teď, znamenalo začátek cesty k porodu doma.

Během své profesní dráhy jsem si všimla, že pro určité typy žen je velice těžké rodit úplně přirozeně. Obecně lze říct, že po pětadvacátém roce věku jsou tyto ženy zvyklé mít pod kontrolou veškeré aspekty svého života (může jít až o určitou posedlost) a porod, při němž vládu převezme příroda a absolutní kontrolu mít nelze, proto pro ně může být zdrojem velké úzkosti. Schopnost brát věci tak, jak přicházejí, a zaměřit svou mysl na přítomný okamžik, je pozitivní povahový rys, díky němuž porod probíhá jemněji. Do pětadvaceti let je ženské tělo pružné a při přirozeném porodu často dobře funguje, aniž by to vyžadovalo nějakou zvláštní přípravu. Později už začíná tělo a mysl pomalu ustrnovat a na fyzické i psychické úrovni se utvářejí určité návyky. To může mít vliv i na porod, zejména jestliže daná žena rodí poprvé. Pokud jde o medicínský pohled, několik vědeckých studií ukazuje, že se zvyšujícím se věkem ženy jsou spojeny nejrůznější problémy v těhotenství, z nichž některé se váží k nemocem nastupujícím právě s přibývajícími léty, např. k srdečním chorobám.11 Věk se může promítnout i do mechanismu porodu, například tím, že s vyšším věkem mohou být děložní kontrakce neúčinné (uterinní dystokie) či pánevní dno příliš tuhé. Komplementární medicína vykládá proces stárnutí a jeho vliv na těhotenství tak, že tkáně mohou uchovávat buněčné vzpomínky na vlastní nedořešené prožitky i zděděné chorobné „programy“, ačkoli v západní medicíně to nelze ničím podložit. Tradiční čínská medicína i starobylá indická ajurvédská medicína je založena na principu, že etiologie nemoci má příčinu v emocích a dědičných předpokladech jedince, stejně jako v prostředí, kde daná osoba žije. Existují rozsáhlé psychoneuroimunologické či psychobiologické údaje o tom, jak zásadní je vliv mysli na fyzické zdraví.12 Pro tuto teorii hovoří i řada případů zaznamenaných jak psychology, tak v běžném tisku, jako například úchvatné osobní vyprávění Claire Sylviaové, která podstoupila transplantaci srdce a o svých prožitcích vydala knihu, přičemž tvrdí, že zdědila stravovací návyky i emoce po dárci svého orgánu.13 Není snadné tuto problematiku zkoumat kvantitativními metodami, a tak možná ani nikdy nedospějeme k definitivnímu vědeckému potvrzení fenoménu buněčné paměti, avšak výzkum publikovaný před lety renomovaným vědeckým časopisem Nature naznačuje, že i jednobuněčný organizmus může vykazovat buněčnou paměť.14

Od okamžiku, kdy jsem přišla do jiného stavu, mi okolnosti prakticky znemožnily pracovat. Z otěhotnění jsem měla nesmírnou radost a těšila jsem se, čím vším si budu moci svůj stav zpříjemnit, jenže ono se takříkajíc zařídilo po svém a já nakonec musela upustit od svých počátečních představ o tom, kam mám na cestě těhotenstvím ideálně směřovat. Brzy jsem si uvědomila, a to na základě vnitřní komunikace se svým dítětem, že můj syn má vlastní představy o tom, co je v jeho nejlepším zájmu, a byl mi skvělým učitelem.

Od začátku menstruačního cyklu, v němž jsem počala, mě začalo mírně bolet levé rameno a později, od osmého gestačního týdne, se přidala těžká nevolnost se zvracením – hyperemesis. S pomocí akupunktury jsem už dříve úspěšně zaléčila mnoho žen s nevolností či zvracením během těhotenství a ve prospěch tohoto řešení hovoří i vědecký výzkum,15 ale u sebe jsem zjistila, že si pomoci nedokážu. Využila jsem tedy akupunkturistických služeb pro těhotné nabízených v naší porodnici[A] a také jsem požádala o pomoc svého manžela, jednoho z nejlepších akunpunkturistů, jaké znám, ale nevolnost se jen zhoršila. Stejně jako mnoho dalších těhotných jsem i já byla odhodlána nebrat léky, a jelikož snesu poměrně dost, příznaky jsem prostě nechávala proběhnout, hlídala jsem si dostatečný příjem tekutin, a když bylo hůř, zalezla jsem za trvalé láskyplné podpory svého manžela do postele.

Po několika týdnech strávených v posteli mi levé rameno pravděpodobně z nedostatku pohybu úplně ztuhlo, a já kvůli tomu v práci přestala fungovat po manuální stránce. U mnoha jiných pacientek se ztuhlým ramenem jsem použila akupunkturu ke zmírňování příznaků a výsledky byly skvělé, ale sobě samotné jsem ani tady nedovedla pomoci. Fyzioterapií se rameno jenom zhoršovalo: po každé sebejemnější mobilizaci byla bolest naprosto příšerná. Byla to bolest horší než veškeré pozdější porodní bolesti. V té době neexistovala pro tento stav žádná medicínská léčba a z veškerých dat vyplývalo, že syndrom ztuhlého ramene má prostě určitý svůj přirozený průběh a trvá několik měsíců, než se vyléčí. Příznaky, kterými jsem trpěla, mi vůbec nešly na rozum.

Nevolnost a zvracení začaly konečně ustupovat přibližně po 17. gestačním týdnu. Útěchou mi tehdy bylo popovídání s těhotnými kamarádkami, které měly za sebou podobné problémy. Doufala jsem, že hyperemesis ustane s 12. týdnem, a když tomu tak nebylo, začala jsem ztrácet naději. Mé kamarádky, které zažily totéž přede mnou, ale musely všechny čekat na zmírnění svých potíží do 17. až 20. týdne. Ráda bych bývala v té době už cvičila jógu, ale při sebemenším pohybu mi okamžitě začalo být silně na zvracení a také jsem musela čekat, až trochu povolí ztuhlé rameno. Celkově jsem cítila velkou únavu a vyčerpání. Navíc jsem trpěla dost silným pocitem viny z toho, že nemůžu pracovat, ale nedalo se nic dělat: se ztuhlým ramenem prostě pracovat a vyšetřovat pacientky nešlo. Moje ošetřující gynekoložka zároveň čekala na výsledky glukózového tolerančního testu kvůli cukrovce v rodinné anamnéze, ale já jsem nedokázala při testu udržet cukr v žaludku. Další prodleva nastala kvůli zánětu zevního zvukovodu, který jak přišel, tak zase odešel a u nějž jsem si jistá, že šlo o ozvěnu předchozího zánětu, zaviněnou pravděpodobně mojí křehkou imunitou a nedostatečnou výživou v důsledku zvracení. Infekce ovlivňuje přesnost glukózového tolerančního testu, a tak bylo nutné jej o pár týdnů odložit, než ušní zánět odezní. Tehdy už jsem hluboce soucítila s pacientkami trpícími v těhotenství zdravotními problémy, a to zejména s těmi, které postihla hyperemesis.

Během tohoto období jsem začínala zjišťovat, že sem tam něco pozapomenu: jako bych měla v mozku tak trochu zamlženo, jakoby „vláčno“. O tomto jevu mluví spousta těhotných žen a i výzkumem se zjistilo, že těhotenské hormony jako oxytocin mohou ovlivňovat určité poznávací a paměťové funkce.16, 17 Než jsem otěhotněla, dokázala jsem udržet v hlavě poměrně dost statistických dat a v mžiku jsem mívala hotové i rovnice na velikost výzkumného souboru, jenže zhruba po 10. gestačním týdnu jsem zjistila, že moje matematické schopnosti výrazně pokulhávají. Kolegové mě požádali o posudek na vědecký článek přímo z mého oboru, a já měla přitom co dělat už jen s tím, abych se vůbec dokázala patřičně soustředit a logicky uvažovat. Nejen mozek mi ovšem „zvláčněl“: až na levé rameno povolilo i celé mé tělo. K mému překvapení mi začala hodně vadit taky tvrdá postel anebo židle. Bylo to se mnou trochu jako s princeznou na hrášku, která snadno ucítí kuličku hrášku i pod stovkou přikrývek. Na medicíně jsme se o něčem takovém nikdy neučili, nicméně později na lekcích těhotenské jógy mi cvičitelky potvrzovaly, že jsou takové věci u těhotných běžné. U sebe jsem to řešila tak, že jsem si pořídila na matraci vrstvu líné pěny a v posteli, kde jsem trávila stále víc času, jsem se podkládala spoustou polštářů. To, že jsem „zvláčněla“ na duchu i na těle a nemohla jsem pobíhat a normálně fungovat, mi spolehlivě sebralo „jangovou“, mužskou část mé osobnosti. Můj manžel byl svědkem toho, jak jsem se ze soběstačné ženy stala její daleko měkčí verzí. A podle všeho se mu to zamlouvalo, i když o mě musel pečovat a byla to pro něj práce navíc.

Také jsem tehdy pozorovala, že ačkoli je mi špatně a zvracím, břicho mám čím dál tím nafouklejší. Bylo daleko větší, než by odpovídalo stupni mého těhotenství, a utlačovalo mi bránici, takže se mi hůř a hůř dýchalo. K tomu mě začalo bolet v pravé noze, zřejmě proto, že jsem mohla v posteli ležet jenom na pravém boku. A tak, když jsem se jednou v noci probudila a měla jsem pocit, jako by z pokoje zmizel všechen vzduch – doslova jsem lapala po dechu – nechala jsem se odvézt do nemocnice, aby se u mě vyloučila plicní embolie, tedy krevní sraženina na plicích, která je u těhotných obávanou diagnózou a představuje v Anglii jednu z hlavních příčin mateřských úmrtí.18 Právě během této krátké hospitalizace jsem si uvědomila dvě zásadní věci: zaprvé, že porodnické oddělení je velice rušným místem bez trochy klidu, a zadruhé, že mám vyloženě hmatatelný pocit vnitřní komunikace se svým dítětem.

Zatímco mě vyšetřovali na porodnickém oddělení, které dobře znám ze svého profesního života, stále více jsem si uvědomovala, jak málo toto místo navozuje pocit klidu a pokoje. Dveře zůstávají často otevřené, protože porodní asistentky pečují o více žen najednou a lépe uslyší, když je jich potřeba. Zároveň to ale znamená, že ženy vnímají všechno, co se děje na oddělení, včetně křiku rodících žen sužovaných bolestí či dramatu ženy, která je akutně převážena na operační sál k císařskému řezu. Často se ozývalo klepání na dveře a sem a tam chodili lidé starající se o provozní věci typu doplňování materiálu, půjčování vybavení do vedlejšího pokoje apod. Coby pacientka jsem z toho byla „na nervy“ a uvědomila jsem si, že pokud by šla žena rodit do porodnice s představou příjemného a bezpečného prostředí, v němž bude její tělo moci přirozeně fungovat, potom by ji nervózní atmosféra panující na porodnickém oddělení vystavila pravému opaku, což by u ní vedlo k vyplavování hormonů připravujících tělo na útěk či boj, adrenalinu a noradrenalinu. Tyto látky by zpomalily děložní stahy a tím by narušily přirozené rytmy nastavené v jejím vlastním těle.19 Pochopila jsem, že pokud jsem takovéto pocity měla jakožto lékařka, tedy v prostředí, které je mi důvěrně známé a kde jsem obklopena lidmi, které znám a kterým můžu věřit, pak pro běžné pacientky to musí být ještě mnohem horší.

Během prohlídky a čekání na další vyšetření jsem si také uvědomila něco, co nelze popsat jinak než vlny energie přicházející od mého dítěte se vzkazem, že se mu vůbec nelíbí, když jsem v nemocnici. Doslova jsem vnímala jeho osobnost; byl to velmi subjektivní, nicméně velmi realistický pocit. Spousta těhotných popisuje, jak komunikují se svým dítětem, a ačkoli je vědecky prokázáno, že děti reagují na zvuk matčina hlasu,20, 21 neexistují téměř žádné vědecké důkazy o tom, že by komunikace probíhala i opačným směrem, byť to z pohledu emocí dává smysl.

Tento jev lze ovšem přesvědčivě fyziologicky vysvětlit z pohledu neurologie, imunologie a endokrinologie. Existují imunitní a endokrinní onemocnění spojená s těhotenstvím, která jsou vyvolávána fetoplacentárními jevy, jako např. preeklampsie či těhotenská cukrovka. Nezávislý institut HeartMath ve Spojených státech provedl studii na téma komunikace mezi matkou a dítětem prostřednictvím srdce.22, 23 Při vývoji plodu je rudimentární srdce jedním z prvních orgánů, který se začne vyvíjet: srdce plodu i dospělého vytváří jemné elektromagnetické pole, a v případě matky a dítěte se tato pole vzájemně obklopují. Srdce není pouhá pumpa, nýbrž tvoří rovněž četné neurologické spoje jak uvnitř, tak vně srdce, prostřednictvím neurálních sítí až do limbické oblasti mozku, a se zbytkem těla pomocí míchy a periferní nervové soustavy.24 Zároveň má srdce i hormonálně řízenou endokrinní funkci.25 Výzkumy u zvířat odhalily oxytocinové receptory v embryonálních srdečních buňkách, přičemž oxytocin je hormonální prostředník lásky.26, 27 Víme, že elektromagnetická pole se mohou vzájemně ovlivňovat: plod matku a matka plod. Víme i to, že v důsledku změn v elektromagnetickém poli Země, stejně jako v důsledku dění na Slunci, např. slunečních skvrn, může dojít k nárůstu hospitalizací u lidí s kardiologickými a psychiatrickými problémy.28, 29 Elektromagnetická pole inkubátorů na odděleních intenzivní péče pro novorozence mohou mít vliv na kolísání srdečního rytmu u novorozenců.30 Matka a dítě jsou tedy vzájemně se překrývajícími magnetickými poli a mohly by tedy na sebe vzájemně účinkovat.

Ale zpátky k mému těhotenství: všechna lékařská vyšetření naštěstí vyšla v normě a jedna moje kolegyně, rovněž gynekoložka, prohlásila poté, co postupně vyloučila další medicínské příčiny, že moje dušnost byla pravděpodobně způsobena tím, že se mé dýchací centrum v důsledku těhotenství dostalo opět do rovnováhy. S tímto stavem měla zkušenosti a každý rok se s ním setkávala u několika žen. Příznaky brzy polevily, a to i s pomocí jógového dýchání, ale přetrvával ve mně pocit, že mé dítě jako by přesáhlo kapacitu mého srdce a že dušnost a pálení na hrudi byly příznaky toho, že se mé emoční srdce dostává mimo komfortní zónu.

Tehdy jsem mluvila se svou přítelkyní Françoise Barbirou Freedmanovou, zakladatelkou jógového směru Birthlight (Porodní světlo),[B] která mě upozornila na úžasnou knížku od Umy Dinsmore Tuliové s názvem Mother’s Breath (Matčin dech).31 Přečetla jsem ji s nadšením a cvičila podle ní jógové dýchání. Jógový dech pro těhotné je velice odlišný od běžných jógových dechových technik a rady, které jsem v knize našla, mi pomohly lépe dýchat a dobře relaxovat. V návaznosti na to mi polevila bolest v rameni a díky tomu jsem mohla začít přemýšlet o těhotenské józe.

V té době jsem se rovněž seznámila s dr. Gowri Mothaovou a její Gentle Birth Method (Metoda něžného zrození), a mám pocit, že jsem ve svém těhotenství dosáhla obratu, když se můj zdravotní stav zlepšil poté, co jsem postupovala podle Gentle Birth, cvičila jógu u Françoise Barbiry Freedmanové a navštěvovala Active Birth Centre (Centrum aktivního porodu),32 které založila Janet Balaskasová^33 (podrobněji viz šestá kapitola). Poprvé jsem pochopila, jak je důležité chovat se ke svému tělu jemně. Tato zkušenost mi opravdu otevřela oči ve vztahu k takovým aspektům péče v těhotenství, které ve standardním medicínském modelu naprosto chyběly, byť jsem si dosud myslela, jak je holistický.

V 19. týdnu jsem konečně mohla jít na glukózový toleranční test a ten ukázal, že mám těhotenskou cukrovku. Nebylo to pro mě nijak překvapivé, protože oba moji rodiče mají diabetes II. typu, tedy diagnózu, k níž mají Asiaté zejména od staršího středního věku výrazný sklon. Zároveň jsem ale také zjišťovala, že mé dosavadní těhotenské obtíže jsou ozvěnou zdravotních problémů, kterými trpěla moje matka, když jí bylo jen o pár roků víc než mně. Jako by mé těhotenství znovu vnášelo na scénu nemoci předků. S touto diagnózou mi pracovní lékař doporučil, abych se už po zbytek těhotenství nevracela do práce. Bylo pro mě těžké se s tím smířit, protože jsem si vždycky představovala, že alespoň částečně budu pracovat po celé těhotenství. Je ohromující, jak moc může být člověk svázán se svou prací navzdory zdravotním problémům. Avšak teď už vím, že kdybych bývala měla možnost vrátit se do práce a znovu se dostat ke svým klasickým porodnickým „scénářům“, pravděpodobně by u mě nenastaly změny vědomí, které přišly v pozdním období mého těhotenství a které vedly k tomu, že jsem rodila doma.

Doplňková medicína razí myšlenku, že první úroveň, na kterou je třeba se zaměřit, je osobní psychická a fyzická anamnéza. Další úroveň tvoří chorobné procesy zděděné po předcích, které se znovu objeví, aby tělo mohlo aktivovat své samoléčebné mechanismy. Každá úroveň doplňkové medicíny se snaží podnítit tělo k tomu, aby se zbavilo svých závadných buněčných mechanismů, vzpomnělo si, jak přimět buňky pracovat normálně, a aby v podstatě nastartovalo sebeuzdravující proces. Není nijak výjimečné, že se příznaky před zlepšením dočasně zhorší, aby se tělo detoxikovalo. Proto mě skutečnost, že se nyní projevily všechny choroby, které máme v rodině, nijak nepřekvapila. Standardní medicína na ně nenabízela žádná rychlá řešení a nakonec jsem jejich průběh dokázala zvládnout, aniž bych je musela potlačovat nebo krotit. Například těhotenská cukrovka se u mě s postupem času zmírňovala, nikoli zhoršovala, což je v rozporu s běžným názorem, že gestační diabetes se ještě stupňuje s tím, jak roste placenta.

Postupně jsem pochopila, že v první části mého těhotenství se všemi jeho nepříjemnými symptomy šlo ve skutečnosti o to rozbít staré vzorce. Mé dítě bylo odhodlané narodit se po svém, a proto jsem se toho potřebovala o těhotenství naučit trochu víc. Považovala jsem se za vcelku všestrannou lékařku, která v případě ohrožení života používá standardní medicínu, ale zároveň dokáže pacientům s chronickými nebo dlouhodobými chorobami poradit, jaké možnosti nabízí kromě konvenční medicíny i několik druhů té doplňkové. Veřejně jsem již dříve přednášela o tom, jak důležitá je pro matky předporodní příprava k překonání jejich obav, zlepšení stavu měkkých tkání pánevního dna, a tudíž i k snazšímu porodu. Ale až do tohoto momentu vlastního těhotenství pro mě myšlenka, že má být žena na sebe hodná (a společnost jí to má umožnit), a vůbec představa, že nastávající matku je třeba opečovávat, byla spíše intelektuálním pojmem než prožívanou pravdou. Ve druhé polovině u mě nastalo určité obrození a přišla ona vnitřní moudrost i komunikace s dítětem, čemuž velice napomohla obrovská míra mého opečovávání. Na Srí Lance, kde jsem se narodila, má opečovávání těhotných žen a matek velmi silnou tradici. Díky svému těhotenství jsem se mohla sama přesvědčit, jak prospěšná tato tradice je.

VZHŮRU DO JINÉHO PORODNÍHO SVĚTA

Další etapa mého těhotenství se nesla ve znamení nového druhu energie, jakési jemnější síly. Vrhla jsem se na metodu Gentle Birth a začala se hýčkat tak, jak mi nabízela. Od Gowri bylo možné čerpat obrovskou moudrost a těhotenská jóga (systémy Birthlight a Active Birth) mi pomáhala přijímat nastalé změny a znovu uvěřit, že mé tělo dokáže porodit.

V životě jsem absolvovala mnoho druhů masáží, ale první „tvořivě léčivá“ masáž od Gowri využívala techniky, která se svým neuvěřitelně hýčkavým charakterem velice hodila k těhotenství. Až do té chvíle jsem se cítila zocelená medicínským životem, a teprve tato masáž mi zásadním způsobem otevřela oči vůči možnosti inspirovat matku k jemnosti a relaxaci. Z potíží na začátku těhotenství jsem se cítila natolik rozhozená, že jsem úplně vyšla ze cviku v tom, jak se uvolnit. Gowri se mnou prošla dlouhou tvořivě léčivou masáží a reflexologií. Onu epizodu, kdy jsem nemohla popadnout dech, uvedla do souvislosti se srdcem a řešila ji pomocí speciální masáže zaměřené právě na srdce. Také mi doporučila vyhýbat se pšenici a užívat vápník, hořčík a trávicí enzymy, abych neměla tak nafouklé břicho. Zpočátku jsem byla k teorii o nesnášenlivosti vůči pšenici nedůvěřivá, ale když jsem její radu zkusila a problém ustoupil, záhy jsem svůj názor změnila.

Využívání medicíny založené na důkazech může pomoci odlišit prospěšné metody od těch neprospěšných, ale má svá omezení a není jediným užitečným nástrojem pro rozhodování o tom, jak nejlépe pomoci lidem k uzdravení. Někteří lékaři v neklinických oborech se nechají stejně jako vědci, ekonomové či politici uchvátit polykáním statistik a přestanou brát zřetel na to, co lidi skutečně vyléčí a co podpoří jejich zdraví. Složité terapie, při nichž není možné podávat placebo, nelze vlastně nikdy posoudit standardní výzkumnou metodologií randomizovaných kontrolních studií. Často je v konkurenčním prostředí grantových žádostí těžké získat prostředky na výzkum v oblastech zdravotní péče, které zrovna nejsou v kurzu. K tomu, aby byl člověk dobrý lékař namísto vědeckého pracovníka, jsou nesmírně důležité zkušenosti, a to zejména v oblastech, v nichž se prolínají tělesné a citové potřeby: „lidský dotek“ zmůže při uzdravování pacienta mnoho. Gowriina kontrolní statistika vedená k metodě Gentle Birth^34 naznačuje, že ženám tento přístup prospívá. Od své první návštěvy v jejím centru jsem tam slýchala ženy už s dětmi, jak básní o svých úžasných porodech, což je téma, o němž toho porodníci mnoho neslýchávají. Při poporodních vizitách se obvykle probírají problémy vzniklé při porodu, a tak bylo velice povzbuzující slyšet ty nádherné příběhy oslavující život. Ženy také hovořily o tom, jak se díky absolvování celého programu začaly cítit zdravé, zdatné a duševně připravené na porod. Čím více jsem toho slyšela, tím více vzrůstala moje chuť vyzkoušet si tento předporodní program sama na sobě. Po takovém porodu, jaký popisovaly tyto ženy, jsem moc toužila a byla jsem pro něj ochotná udělat vše, co bude v mých silách. Ze zkušenosti jsem věděla, že žádný konkrétní systém předporodní přípravy není zárukou přirozeného porodu, ale že v zájmu příznivého průběhu těhotenství a příznivějšího výsledku se vyplatí být v dobré „porodní kondici“.

Stávající běžné systémy péče v mateřství nabízejí sledování zdravotního stavu těhotné a plodu, stručné rozhovory se zdravotníkem během poradny a předporodní kurzy týkající se mechanismu porodu a případných potřebných medicínských zásahů. Náš systém nabízí na vyžádání podporu anebo krizové řešení, ale skutečné opečovávání nastávající matky ani emoční přípravu na porod nezajišťuje. Neporadí ženám ani v tom, jak připravit na porod tělesné tkáně. Ačkoli deklarovaným cílem britského veřejného zdravotnictví je přizpůsobovat pružně péči individuálním potřebám jednotlivce, péče je vzhledem k omezeným finančním prostředkům poskytována až na zvláštní případy podle určitých zavedených postupů. Program Gentle Birth přistupuje k procesu rození jinak a nabízí jak ucelenou tělesnou přípravu včetně výživového poradenství, využívání léčivých rostlin, potravinových doplňků, aromaterapeutických a masážních olejů, pohybových aktivit a jógy, tak přípravu psychickou, např. opečovávání nastávající matky, zdravotní osvětu, posilování sebedůvěry, autohypnózu či vizualizace. Vedle toho mi metoda Gentle Birth nabídla způsob, jak se zbavit těhotenské cukrovky, zatímco standardní medicína v této situaci doporučuje omezení sacharidů, a pokud to nepomůže, podávání inzulinu v tabletách či injekčně. K normalizaci krevního cukru jsem využívala akupunkturistického umu svého muže a absolvovala jsem též tvořivě léčivou masáž zaměřenou na slinivku. V čínských lékařských časopisech vyšla studie prováděná na zvířatech i množství dalších článků, které poukazují na prospěšnost akupunktury u pacientů s diabetem II. typu, avšak z výzkumných center mimo Čínu dosud podobná žádná studie o využívání akupunktury nevzešla a neexistují ani výzkumy technik „pankreatické“ masáže.

Ke konci těhotenství se mi hladina cukru v krvi vrátila k normálu, a tak jsem mohla uvažovat o porodu doma. Obvykle se těhotenská cukrovka s růstem placenty zhoršuje, a proto je tolika ženám s gestačním diabetem porod vyvoláván coby opatření proti negativním dopadům špatné regulace krevního cukru.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Srdce v lůně.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.