Naboso

Kateřina Jirková

Naboso

Copyright © 2017 Kateřina Jirková

All rights reserved

ISBN 978-80-249-3489-1

Texty knihy Naboso vznikaly v rozmezí let 2007–2017. Řada z nich byla původně psána jako pravidelné fejetony pro přílohu Mf Dnes – Ona Dnes. Později byly přepracovány a doplněny o dosud neuveřejněné mini povídky, které tematicky vycházejí z autorčina života, ale nejsou řazeny chronologicky.

Jména některých postav neodpovídají skutečnosti.

Nenahraditelná vůně jasmínu

Nenahraditelná vůně jasmínu

(mámě)

V dětství jsem chodila s mámou do krámku, kde spravovali silonové punčochy. Fascinoval mě klouzavý pohyb, jímž si dáma s černě orámovanýma mandlovýma očima navlékala na ruce jemnou síťovinu. Když si je upřeně prohlížela a hledala tekoucí oko, vypadaly její paže jako pomalí hnědí hadi.

Silonky už se nespravují. Stejně jako boty, vztahy, klouby i srdce je můžeme nahradit.

Můžeme ale nahradit i vůně? Vůně, které prosakují z dětství, po desetiletí stejně silné a srozumitelné ve svém sdělení? Vůně rákosí, vody z rybníka a okurkového salátu vyvolají v paměti dávný letní den mnohem živěji než krabice černobílých fotek. Nakyslá vůně čerstvého chleba s rozteklým máslem, co jsme s bráchou jedli na koupališti. Vůně květů nepravého jasmínu u domovních vrátek a obraz dospívající dívky, co u nich hodiny prostála. Vůně bergamotového čaje na psacím stole. Vůně masa po půstu. Nezaměnitelná vůně muže. Vůně kůže… paže mé mámy voněly jako letní povětří.

Nenahraditelné jsou naše ztráty. To, co jsme ztratili, se do života zatraceně počítá.

Nenahraditelní jsou někteří lidé. Bytí s nimi připomíná kostel, kde se dá kromě ,svatých věcí‘ taky skákat, tancovat, milovat, klít. A cítit, že směřovat k čemukoli dobrému je přirozené a možné. Můžeme bez nich žít, ale nelze je nahradit… za dnů i nocí, kdy místo jasmínu voní jen mokré kapesníky a spálené můry na žárovce.

Zabít sen

Byla to dobře připravená vražda. Bydlela jsem na malém městě, snila o velkém a úspěšný útěk nastal s přijetím na gympl do Plzně. Hned v září jsem pak v novinách našla inzerát na konkurz do amatérského divadla v plzeňské Besedě. Oblékla jsem nejlepší sukni a zaklepala. Stará principálka s nakresleným obočím zhasínala světla po zkoušce a řekla: „Nikoho jsme nehledali, to asi u konkurence, ale nevadí, když jsi tady, něco ukaž.“ Recitovala jsem procítěně Housle ze Seifertovy sbírky Maminka. Zcela nová situace s nadpisem: Čtrnáctileté telátko jde do světa. Aspoň, že jsem neříkala: „… maminka tvář již zastřenou, na lůžku leží, z kolenou nehybně sukně splývá.“ Principálka pochopila a zvedla palec. Tak jo. Byla jsem kocour v botách a taky čertice, co se na ní chodili při mikulášských besídkách dívat spolu s vymydlenými dětmi tatínkové ze Škodovky (měla jsem na sobě obtažený černý trikot a ten byl v roce 86 k vidění asi jen na divadle).

Pak umělecký vývoj pokračoval literárním kroužkem, vedeným vlídnou učitelkou, která vypadala jako mladá dáma z doby českého národního obrození, voněla pudrem a na stole měla vždycky sušenky Club.

V další fázi se objevili porotci literárních soutěží – spisovatelé, co si pronajímali ateliéry na vybydleném plzeňském Petrohradě, tapetovali zdi filmovými plakáty a zvali k rozhovorům nad texty mladé vyplašené básnířky, kterým se v ruce klepalo víno ve skleničce od hořčice a v tašce schovával napínák z matiky.

Potom vilní výtvarníci, co nás zvali do Morávky na dvojku a oblbovali Modiglianim. Zatuchlá kavárnička starého Divadla Alfa, kde bylo vždycky koho potkat. Nejmíň jednoho pořádně nalitého herce s nevinnýma očima. Velké město a jeho malý umělecký svět.

Před očima mám terasu vysoko nad střechami, jen natáhnout ruku a dotknout se římsy Tylova divadla, na které se spolu s kočkami, sochami a stárnoucími umělci vyhřívala nahá malířka z Prahy. Byla hrozně drzá a měla tři prsa. (Fakt, na jejím sebevědomě vystaveném hrudníku se vyjímaly tři bradavky, jak v bondovce.) Nevídané, fascinující obrazy pro devatenáctiletou slečnu, co píše lyrické básně a sentimentální povídky.

Myslela jsem si, že mi patří svět, ale patřila mi jen revoluční trikolora na kabátě, naivní odvaha a zvědavost. Zamilovala jsem se, on nosil prapor revoluce a já běhala za ním po schůzích občanského fóra, besedách ve Škodovce, v Komorním divadle… a končili jsme v divadelním klubu. Na žurnalistiku mě nevzali. Ale na konkurz do redakce regionálních novin po půl roce s hadrem a kýblem v ruce a vstávání v půl páté ráno? To ano. Trápila jsem se tím, jak úsporně napsat zpravodajský text, když ve mně dřímalo tolik tvůrčího ducha. Kafe, krabička Peter, intelektuální nedostatečnost. A pak to horké léto ve městě. Usínala jsem s knížkou Robinsona Jefferse v ruce a hlavou opřenou o radiátor v bytovce na Slovanech vedle svého Člověka. Žádní cvrčci necvrčeli, jen dvojka tramvaj. Jakmile přejela, hlava mi drnčela, jako kdyby do mě pustili dvě stě dvacet voltů. A venku horko… Chyběla mi tráva, zahrada za oknem, poslední ptačí pípnutí ve tmě. V redakci mi nedali dovolenou, protože nemám děti. Jak se proboha dostanu ven?

Ráno na zastávce trolejbusu do sebe zasněně vtáhla vzduch o mnoho let starší kolegyně z redakce: „Začíná další promiskuitní léto.“ Byla drsná, poctivá, krásná a zranitelná. Opravdová samaritánka, co by se pro své přátele rozkrájela. V osmdesátých letech seděla natvrdo v Opavě za šíření Charty. Nikdy se z toho úplně nevzpamatovala. Snídala zásadně dvanáctku a usínala jedině po červeném. Pak o ní vyšlo udání v Rudé krávě – upsala duši estébákům, protože jí v base nalhali, že jí umírá táta a pustí ji ven, až podepíše spolupráci. Venku s nimi pár let hrála zničující šachovou partii, aby se vlk nažral a koza zůstala celá. Brzy přišla revoluce. Chvilku úlevy a vztyčené hlavy vystřídal strach ze zavržení utopený v lihu. Rádoby hrdinové jí posílali anonymy. Pak prošla léčebnou, depresemi a za pár let se oběsila v lese. Pohřbili ji oba rodiče a osmiletý syn.

Město přinášelo tolik příběhů. Tolik úzkosti. Tolik radosti. A já s hlavou na radiátoru chtěla ven. Jezdila jsem vlakem přes Chrást, dívala se na staré vzrostlé stromy a říkala si: Ty stromy tady pořád stojí. Ať se děje cokoli. Komunisti, kriminály, sebevraždy, intriky v redakcích, novinářské běsy. Kafe teče koutkem, Petry kouří ušima. Ale ty stromy tady pořád stojí. Šumí. Opadávají. Dorůstají. Voní. Lehla bych si pod ně a dívala se do korun. Ať vlak vykolejí. Ať nedojedu do redakce. Ať nedojedu do velkého města.

Zabila jsem svůj sen. Dokonale odžitá vražda.

Bydlím na malém městě, večer se dívám do korun starých ořešáků na zahradě a občas zaslechnu poslední ptačí výkřik. Ze sna.

Svatební

Zdávaly se mi opakovaně sny o tom, že se vdávám, protože mi to nějaká cizí autorita poručila. Navlékli na mě příšerné zelené šaty upnuté ke krku, s dlouhými visícími rukávy, ve kterých jsem vypadala jako viktoriánská guvernantka říznutá nevěstou Erbenova Vodníka. Stála jsem v nich na schodech radnice, zmatená a zplihlá jako mé rukávy.

Pak přišel ten okamžik, kdy mě chtěli vdát, a role ženicha byla zatím neobsazená. Čistě z pudu sebezáchovy jsem vykřikla: „Ne, já se nevdám!“ a brala jsem schody po dvou, kolem mě jen šmouha vyčítavých obličejů. Potom následovala zábavnější část: strhávala jsem ze sebe ty svíravé žabincové šaty a pořád běžela kdovíkam – něco jako Forrest Gump: Když nevíš, co máš dělat, utíkej.

Mám teorii, že podle toho, jak vypadá svatba, občas vypadá i manželství.

Nikdy nezapomenu

Pořádkumilovná nevěsta prosila ráno ženicha, aby na nic z nutných svatebních propriet nezapomněl: „Jde o náš svatební den, miláčku, záleží mi na tom.“ Samozřejmě, že zapomněl prstýnky i občanku a při záchranné akci se svědkem prošvihl začátek. Matrikářka snoubencům vyšla vstříc vsunutím svatby mezi pozdější dva obřady, ale nevěsta, doposud sladká jako med, pohasla. Čekala a váhala:

„Když je takový už na svatbě, co mě čeká potom?“ Nakonec sebrala odvahu, s úsměvem pro diváky mu před oltářem věnovala hořký polibek a událost uložila do balíčku „tohle ti nikdy nezapomenu“ a za šest let se rozvedli.

Jsou svatby, kde zapomenout znamená nemyslet na druhého. A svatby, kde sice postrádají doklady, kytku, vlastní matku, oddávajícího, skutečný termín svatby (nevěsta pak buší kyticí do zavřených dveří radnice), ale potíže za chodu řeší a vzápětí pojmou jako dobrou rodinnou story.

Přírodní katastrofa

Konec pečlivých svatebních plánů nastal, když v altánu, kde měla snoubence oddávat silně alergická evangelická farářka, našli těsně před obřadem vosí hnízdo. Ženich byl také alergik. Farářka už se odhodlala s děsem v očích vystavit hrozbě anafylaktického šoku a následné smrti udušením (ke všemu natočené na svatební video), ale zachránili to hosté. S vědomím, že se jim vdávají a žení blízcí lidé, vyvinuli nadpozemské úsilí a vosy během hodiny zneškodnili. Farářka, ženich a nevěsta (s mrtvými vosami v závoji) prožili obřad v lehce změněném stavu vědomí díky silnému duchovnímu přesahu svatby a silným výparům z insekticidního spreje proti vosám.

Hladové bestie

Na velkolepé svatbě, která začínala krátkým ranním setkáním hostů (rozuměj bez párků) a pokračovala dlouhým vznešeným obřadem v nádherném chrámu, mužům začalo kručet v břiše. Pak se projevil psychomotorický neklid a nakonec jejich zlověstné mručení přešlo do nutkavé slovní agrese. Začali vykazovat známé symptomy životu nebezpečného stavu „hladová bestie“. Jedna duchapřítomná matka naštěstí vylovila z kabelky müsli tyčinky, které původně měly být svačinkou pro tříleté dítě, ale teď zafungovaly jako účinná první pomoc (jindy by je tito muži nikdy, ale opravdu nikdy nevzali do úst).

Pozdní oběd, odpolední mísy vybraných lahůdek, pečená kuřata a šunka k večeři už trýznivý pocit hladu u některých postižených bohužel nemohly kompenzovat.

(Ženich a nevěsta jsou spolu dodnes nejspíš proto, že vždycky nesnášeli párky.)

Kdo uteče vyhraje

Když se do svatebního dění příliš vměšují rodiče novomanželů, mívá to fatální důsledky.

Ženich si pozval kamarády na svatbu, ale nesměl je pozvat na panáka, neboť nevěstě a její rodině to připadalo natolik nevhodné, že si „svou“ svatbu ohlídali. Na sešněrované hostině, která připomínala spíš nevyžádanou lekci společenského chování, se málokdo cítil fajn. Hosté nápadně brzy odešli a ženich po hádce s novomanželkou a chvilce váhání zmizel také. Nevěsta plakala do polštáře a za pár let se rozvedli.

Slet pražských snobů

V netradičním duchu proběhl obřad i hostina (ráno chyběly párky…) a snoubenci byli tak vysoko nad věcí, že odtud jen blahosklonně shlíželi na to, co se děje o svatebním dni v jejich kariérně skvěle nastartovaných životech. Hosté se předháněli s velkolepými dary, ale u novomanželů nevyvolali žádnou významnější reakci. Všechno bylo pro ně trochu nudné, kromě jedné oblíbené činnosti – rýpat do slabých míst partnera.

Večírek končil bombastickou scénou, kdy na sebe ženich s nevěstou hystericky ječeli tak, že přeřvali i výkonné bedny v místnosti, kde se tančilo. Chvíli se honili po schodišti luxusního činžáku, aby on nakonec utekl, zavolal si do baru kamarády a ona seděla s oteklýma očima v kuchyni na bedně s pravým šampaňským a na tvářích měla rozmazané černé slzy. Rozvedli se záhy.

Angelika a král

Samostatnou kapitolou jsou únosy nevěsty.

Nevěsty únosy zbožňují. Připadají jim velmi romantické. A tak samy a ochotně únoscům sedají na lopatu. Konečně se budou cítit jako Angelika unášená padouchy, za kterými nekompromisně kulhá milující a udatný Joffrey de Peyrac.

Naše nevěsta Angelika se nenechala ke zmizení dlouho přemlouvat. Seděla v hospodě, kde měli kdysi první rande (takže mu to musí být jasné!), upíjela víno, zobala oříšky a přijímala komplimenty svých únosců i štamgastů a čekala, až On dychtivě vstoupí.

Když po třech hodinách zhořkly nevěstě oříšky v puse a víno chutnalo kysele, po mnoha telefonech: „Přijel bys už pro mě, prosím?“, rozrazil dveře úplně vytočený ženich s povelem: „Seber se a jedem!“ Byl dychtivý leda zmlátit únosce jako starou matraci.

Romantický svatební rituál neklapl, Pejrak do sebe doma kopl pár slivovic a šel spát. Sám. Neužíval si dobrodružství výpravy za dámou svého srdce, neboť se nejspíš bál, že jako dobyvatel selže, nenajde tu správnou hospodu, projezdí s řidičem tři infarktové hodiny v autě, místo aby si dal na vlastní svatbě v klídku pivko: „Nebudu za blbce a ještě za to platit balík.“ Neměl rád rituály a neměl rád Angeliku. (Myslím ten film.)

Montekové a Kapuleti

Dva silné rodinné klany chápaly únos jako věc cti.

Rodina nevěsty Julie chápala únos dokonce jako zásadní otázku cti. Chystaly se na něj zástupy strýců, bratr, bratranec i sestřenice, i tety fandily. Ráno se tedy všichni posilnili párky, pak se patřičně dojali u obřadu a vzápětí chystali únikové strategie. Jenže rodina ženicha byla odhodlána bránit svou pověst stejně tak.

Muži-Montekové hlídali Julii jako ostříži, obsadili východ z restaurace, netančili a pití alkoholu jen tak markýrovali, jedli hodně masa a zpívali hlasité písně připomínající vojenský pochod.

Po několika zmařených pokusech o únos všem zúčastněným stoupl adrenalin a došla trpělivost. Muži Kapuletovi, včetně nevěstina otce a jeho bratrů, popadli bleskově nevěstu ve vypůjčených šatech s obrovskou krinolýnou a přehodili ji přes zídku venkovní terasy. Potom ji spouštěli dolů holými zády po zdi porostlé břečtanem. Visela tam chvíli jako bílá opička, než ji dole chytil bratr a trochu odřenou posadil do auta. Ženich zaznamenal pohyb na terase a spolu s ostatními Monteky vyrazil do zteče dřív, než auto stačilo nastartovat. Kapuleti byli na hlavu poraženi, nevěsta zachráněna, ošetřena pyšným Romeem a manželství trvá zatím 22 let.

Míša, una tequila

On z Plzně a ona z Mexika, svatbu měli v domě jeho rodičů. Dům plný uvolněného hovoru, smíchu, hudby, domácího jídla a quacamole.

Hlavní místnost zaplnili ženichovi příbuzní a kamarádi, kteří výskali nadšením při sledování mexického svatebního zvyku, kdy ženich svými ústy nevěstě sundával z nohy podvazek. Hodil ho pak svobodným mladíkům s tím, že kdo ho chytí, ten se do roka ožení. Aby bylo dění genderově vyvážené, házelo se i kyticí. Mexiko reprezentovaly kromě spokojené nevěsty ještě dvě osoby – maminka a teta.

Maminka – Mexičanka s aristokratickými předky, distingovaná dáma s neproniknutelným výrazem – vypadala, že ze svatby moc velkou radost nemá. Ve skutečnosti se jen nemohla vůbec s nikým bavit, protože neuměla anglicky, česky kupodivu také ne a španělsky tu mluvil jen ženich s nevěstou a mexická teta. Mlčela tedy, tvářila se neproniknutelně a pozdě odpoledne si šla zdřímnout. (Asi to nebylo jen důsledkem pásmové nemoci.)

Když znovu vstoupila, nesla láhev tequily. Zdůraznila, že to je opravdu velmi dobré pití odpovídající dnešní příležitosti, a pozvala hosty na skleničku. Obličej jí postupně měkl a kolem desáté vypadal jako obličej úplně milé paní. Z nepochopitelného důvodu si jako tequilovou partnerku vybrala Míšu – tichou, uzavřenou dívku, téměř abstinentku.

Míša do sebe kopala panáky tequily s mexickou panímámou a zajídala to rovnou z mísy naběračkami quacamole. „Míša, una tequilla,“ ozývalo se co chvíli.

Míšu její muž odnesl na zádech a mexická maminka se hrdě vzdálila sama. Na otázku, proč si vybrala právě Míšu, přes rameno odpověděla, že tak se jmenuje její kočka. Takže to bylo jednoduše jediné české jméno, které si zapamatovala.

Co všechno může způsobit shoda jmen s jednou mexickou kočkou…

A česko-mexické manželství trvá už 18 let.

Klematis na cestu

Psal se rok 1977, smějící se partička intelektuálů na cestě z Holoubkova do Mýta. Bylo horké léto, před polednem. Ona měla na sobě dlouhé plátěné šaty, které si sama ušila. Když vyšli z domu, vyběhla na zahradu a svázala si svatební kytici z fialového keře klematisu.

Došli na národní výbor v Mýtě, kde na ně zírali jako na zjevení. Divně oblečení divní lidé v divné sestavě… a ještě divně vtipkovali.

Vzali se a potom šli domů na oběd. Jsou spolu 41 let a pořád se mají rádi.

Svatební P.S.

Nemám ráda párky.

Ale s lítostí musím konstatovat, že svatby, které nezačínají párkem, většinou končí blbě.

Tajemství ložnice

Babička nás hnala svinským krokem: „Tady nemáte co dělat, milánkové. Alou ven.“ Proplížili jsme se schlíple kolem ní, pevně rozkročené ve dveřích. Z bujnosti jsme překročili práh třinácté komnaty. Nerozuměli jsme důvodům, ale prostě to tak bylo. Kolem ložnice se vznášela aureola vznešeného a tajemného prostoru, kam noha nepozvaného nevstoupí, kde se nic zbytečného neválí, kde v poledne ani mouchy neotravují a v noci můry nedotírají na tlumené světlo lampičky. Voněla starým dřevem, mýdlem a stohy prádla ve skříních.

Postel byla vždycky vysoko a dohladka ustlaná, nad ní oválný obraz Panny Marie s andělsky krásnou tváří a jezulátkem na ruce. Jinak byli mí prarodiče spíš pragmatičtí a racionální lidé, mariánský kult nevyznávali, do kostela nechodili, hodně pracovali a měli se fakt rádi.

U zdi ložnice stál toaletní stolek se zrcadlem a vedle něj visely zarámované velké fotografie babičky ve svatebních šatech s úplně jiným úsměvem, než jsme znali. Oči jí zářily nad kyticí bílých kal. Starý pan doktor Čáp říkal, že Anny měla nejhezčí nohy v Rokycanech, ale to nebylo pod dlouhou sukní vidět. Barevně byli s dědou jako pozitiv a negativ, ale moc jim to slušelo. Na další fotce děda držel lulku a jeho dlouhá štíhlá tvář, rovná linie nosu a pomněnkově modré oči kdysi přesvědčily máminy spolužačky, že přinesla fotku filmového herce ze své sbírky.

Barevně podobnější byl babičce jiný mladý muž, s kterým se před lety smála do objektivu, ale nikdo z nás početných vnoučat ho neznal.

Její bratr.

Bratr, s kterým se mnoho let neviděla. A přitom každý den, když spustila nohy z postele, se musela podívat na jeho fotku.

Nebýt těch dětských vpádů do ložnice, asi bych nevěděla, po kom nejspíš má můj syn tak oříškově hnědé oči.

U nás doma jsme z ložnice vyrostli jako z tepláků s laclem. Prostor, který byl původně otevřený našim ranním návštěvám v manželské posteli, se postupně taky stal hájemstvím rodičů. A u všech mých tet to bylo s přístupem do ložnic stejné. Nadělaly s nimi jak se Svatováclavskou kaplí ukrývající rodinné korunovační klenoty.

Rozhodla jsem se v rámci boření rodinných tabu, že moje ložnice bude světlá, obytná a přístupná. Žádná tajemná svatyně. Postavím sem stolek s křesílky a spát budeme na zemi na molitanových matracích.

Rebelský ložnicový postoj jsem přehodnotila záhy. Je to varianta vhodná pro jedince, které nikdy nebolí záda a kteří touží mít z postele trampolínu, „slejzárnu“ dětí ze sousedství nebo výstaviště zlomených pastelek a zbytků od svačiny.

Z nějakého rádoby intelektuálního důvodu jsem si taky nechtěla kazit obývací pokoj televizí. Zakládala jsem si na černobílé bedně, jejíž našedlý obraz mi zřejmě připadal víc „ártový“, nebo možná symbolizovala mé pohrdání elektronickými zbytečnostmi, už fakt nevím. Usoudila jsem, že bedna bude stát v ložnici a poslouží nočnímu sledování filmového klubu a ranních pohádek.

Přehodnotila jsem jen o chvíli později, protože kdo má po ránu náladu poslouchat Dádu Patrasovou a žížalu Julii?

Molitany a černobílá televize letěly na skládku. A tak se pomalu, ale jistě začal rozvíjet proces mé konverze k rodinné ložnicové tradici.

Vzpomínám si, jak jsem do domu babičky, která už v té době nežila (a děda to hodně těžce nesl), chodila hlídat děti mé nejmladší tety. Bylo mi asi šestnáct. Jednou večer s mužem odešli a strhla se pekelná bouřka. Za oknem soustavné modro a já sama zelená strachy, v patře dvě spící malé děti a dědova prázdná ložnice. Byl zrovna v lese. Napětí vyhodilo pojistky i zbytky mé odvahy. Dům se ponořil do úplné tmy. Jak tady asi najdu svíčky nebo baterku? Stála jsem vyplašeně v domovních dveřích a dívala se na křižující se blesky na nebi. Alespoň trochu světla! Pak se s vrzáním otevřely vrata do dvora… a vjelo auto.

Děda v lesnickém hubertusu nahodil pojistky.

A bylo světlo. Řekl: „Domů v tomhle nečase nepůjdeš.

Ustelu ti v ložnici.“

A zase byla tma. Ležela jsem na gauči v nohách dědovy a babiččiny postele a ani nedutala. Za oknem se pořád křižovaly blesky a déšť naléhavě bušil do parapetu. Nevydržela jsem a zeptala se: „Věříš v Boha?“

Nejvíc si pamatuju to dlouhé ticho, než můj racionální děda odpověděl: „Asi jo.“

Úplně jiné tajemství ložnice, než jsem čekala.

Když mé děti přijdou domů, nadzvednou v kuchyni pokličky hrnců, strčí pár akutních lžic do pusy, pak zkontrolují ledničku a jdou se podívat do ložnice do zrcadla. Zrcadel je v domě asi pět, ale na co by jinak tuhle intuitivní vizitu ložnice svedli?

Už taky hájím ložnici jako hrad, ale s otevírací dobou. Za skříní schovávám starý oválný rám, zatím bez obrazu. Pro případ, že bych objevila madonu podobnou té z ložnice mé nevěřící babičky (babi, promiň, jestli to bylo jinak… a nestihla jsi mi to za bouřky říct) a pověsila si ji nad postel? Nebo pro případ, že by mě fakt naštval brácha? (Jen blbě vtipkuju…)

Máme ložnici a postel, intimní prostor, kde se čas od času děti různého věku vyráchají v peřinách. Zůstávám většinou v klidu, protože vím, že se jen jdou vykoupat v teple a vůni, kterou znají z doby, kdy jsme v ní spávali společně.

Málo platné, taky svatyně.

Čtyři období přátelství

Hádaly jsme se jako koně. (Hádají se vůbec koně?)

Jako příliš bujné a kousavé klisničky. Jako napadená neviňátka. Jako zkušené trhovkyně. Jenže bylo nám osm, devět let. A hádaly jsme se jako o život. O všechno. Kdo má silnějšího tátu, hezčí mámu, kdo komu nedal kousnout svačiny, kdo se včera posmíval, kdo dolejzá za učitelkama, kdo za klukama, kdo se vytahuje jak malý trenky, kdo žaluje, lže, krade, do pekla se hrabe, ale hlavně… kdo s kým mluví a s kým nemluví.

Nikdo nechtěl z kola ven.

A jedinkrát, když zuřila největší celotřídní bitva, jsme se sešvihaly kopřivami, což bolelo za hrudní kostí víc než na těle. Rozšlapaly jsme si papírové modely těles na geometrii, zrovna ty, co mi večer máma tak pracně vyráběla a vypadala přitom jako hořká čokoláda. Roztrhly jsme si i šaty, ale hlavně jsme trhaly partu.

Kluci bojovali, prali se, až chlupy lítaly, ale nezkoumali, kdo s kým mluví a nemluví. Měli to jasné a rychle vyřešené.

Holky projevovaly svou agresi odmítáním, takže podle toho přátelství vypadalo. Velmi emotivní a místy dramatické.

Týdny jsme spolu chodily všude, i na záchod, šeptaly si i ta nejtemnější tajemství, česaly si vlasy, bránily se navzájem před celým světem, jenže pak se ta druhá víc bavila s třetí, čtvrtá si toho všimla a udala to první a třídu okamžitě obletěla tichá pošta s další kapitolou nekonečného příběhu o dívčí zradě a pomstě.

Druhá fáze přátelství v pubertě a později vypadala, jako když stojíte ve dveřích prázdného domu a voláte na kolemjdoucí: „Pojďte dál, prohlédněte si můj dům a zabydlete se v něm. Budu velkorysá majitelka a oddaná hostitelka.“ Občas jsme se s přáteli v tom rušném domě významně neshodli, ale už bez kreslených hanopisů, kopřiv a rozšlapaných papírových modelů. Sdíleli jsme citová vzplanutí, světonázory, období bez peněz, bez vztahu, období hledání čehokoli. Jen se do toho nesměla připlést láska.

Bolestná kontraindikace přátelství.

Někteří duchovní mistři na to sice mají jiný názor, a já jim ráda věřím, že dokáží otevřeně a nesobecky přijmout třeba i milostný trojúhelník, ale já bych si nejlepší kamarádku do manželské postele raději nepoložila.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Naboso.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.