Copyright © Monika Zgustová, 2017

ISBN 978-80-207-1805-1

I

ŽLUŤÁSEK

VLADIMIR
MONT REUX, 1977

1

Díval se z okna na jezero postříbřené nesmělým jarním sluncem a myslel na román, který právě psal: Originál Laury. Přemýšlel o tom, že poté co postavám svých románů propůjčil nějakou milovanou drobnost ze svého života, pokaždé ihned hynula v umělém světě, do něhož ji tak nenadále umístil. Přestože setrvávala v jeho mysli, její hřejivost, její půvab postupně vyprchaly a zanedlouho se ztotožnila s románem důvěrněji než s ním. Pohlédl na syna, který právě vešel do pokoje, a rozhodl se, že to, co má v paměti nejcennějšího, už do románů vkládat nebude, ale schová si to pro sebe. Nechtěl by, aby se domy v jeho paměti rozpadly stejně nehlučně jako v němých filmech těch dávných časů, když byl chlapec a mladík. Bude čelit tomu, aby jeho dílo nevykradlo to nejlepší, co v sobě uchovává.

Jeho třiačtyřicetiletý syn Dmitrij stál v pokoji v tmavém večerním obleku, na bílé košili mu svítila tenká pastelově zelená kravata; člověk si při pohledu na něj představil jarní topol. Bylo půl šesté večer a na to, že byl březen, proudil do malého apartmá hotelu Montreux Palace otevřeným oknem velmi teplý vzduch.

„Vypadáš jako švihák,“ pochválila syna Véra.

A opravdu, Dmitrij, operní pěvec milánské La Scala, byl aristokratický po otci, po matce zdědil průzračné oči a klasické středozemní, židovské rysy.

„Kam máš namířeno, Míťo?“ zeptal se Nabokov. „Na odpolední procházce jsi se o ničem nezmínil.“

Dmitrij rodičům vysvětlil, že dnes večer se v ženevském Grand Théâtre koná slavnostní gala při příležitosti premiéry Lazebníka sevilského, kde zpívá jeden jeho kolega. Nechal mu u pokladny pozvánku.

„Budeš po opeře večeřet u nás?“ chtěla vědět Véra.

Nají se s přáteli pěvci, řekl a už chvátal ke dveřím. Tam chvíli šátral v zásuvce: hledal klíče od svého modrého závodního Ferrari z konce loňského roku, 1976. Véra se pokaždé zachvěla, když měl Dmitrij řídit své auto. Ale nedala na sobě nic znát; dobře věděla, že syn tu oblibu pro rychlá auta převzal od ní. Místo toho řekla jen:

„A co kabát, Míťo? Musíš si vzít zimník, je teprve březen, bude to profukovat z hor i od jezera.“

Ale Dmitrij si přál, aby už bylo opravdu jaro, a zdálo se mu, že když půjde bez kabátu, určitě tím přivolá ještě teplejší počasí. A vyšel do noci jen v elegantním obleku.

Druhý den jim jako každé ráno číšník naservíroval snídani na stole v jednom z jejich pokojíků v nejvyšším patře hotelu, kde už patnáct let bydleli; používali ho jako jídelnu, pracovnu i obývací pokoj. Dmitrij smrkal, pokašlával a bolelo ho v krku. Véra měla sto chutí vmést mu do tváře to mateřské „Tak vidíš, to máš z toho, že jsi mě neposlechl,“ ale nahlas to nevyřkla. Jen se zeptala, jestli bylo večer chladno. Dmitrij upíjel čaj a prohodil, že když vyšel z opery a zamířil s přáteli a kolegy do restaurace, změnilo se počasí a z Alp foukal ledový vítr.

„Asi jsem se trochu nastydnul. Po snídani si lehnu.“

Vyvinula se z toho chřipka. Dmitrij přikázal otci, kterému už táhlo na osmdesátku, aby se ani nepřibližoval k jeho pokoji. Ale matce, téměř stejně staré jako otec, to zakázat nemohl; ošetřovala ho celý den. Nazítří dostala i ona silnou chřipku. Změnilo se počasí, po krátké předtuše jara se vrátil zimní vítr.

Jako každé ráno se Nabokov po nevalném spánku vzbudil v sedm hodin; spal denně od jedenácti do dvou s jedním práškem; když přestal působit, vzal si druhý a spal od čtyř do sedmi; mezitím si četl. Ráno si ještě poležel v posteli a plánoval, co bude psát a kam se vydá přes den. V osm se oholil, popovídal si s Vérou; potom se vykoupal ve vaně. Nasnídaný pak usedal k psaní. Když do pokoje vtrhly pokojské s luxem, vycházel s Vérou na procházky při jezeře. V jednu hodinu jim madame Furrier z Montreux, která vypadala jako smějící se liška, servírovala oběd; připravovala ho v jednom z jejich pokojů, kde si zařídili kuchyňku. Před druhou hodinou Nabokov opět usedal k psaní. V půl šesté končil, pak se procházel a chodil si pro noviny; měl pocit, že ve Švýcarsku zapomíná angličtinu, a proto četl anglicky psaný tisk, především americký: New York Times, New York Review of Books, Times Literary Supplement, Newsweek, Time. Do Švýcarska se Nabokovovi přestěhovali ze Spojených států po obrovském komerčním úspěchu Lolity; zajistila jim bezstarostný život v určitém luxusu. Noviny si Vladimir denně kupoval u tří různých kiosků, aby všem dal vydělat; s prodavači vždy prohodil nějaký žert, stejně jako s personálem hotelu.

Novináři, kteří často přijížděli nezváni do Montreux Palace pro rozhovor, si stěžovali, že náfuka Nabokov je odmítá přijmout. Příslušníci hotelového personálu však spisovatele zbožňovali a vehementně se ho zastávali. Novináři to nechápali: na ně působil jako uzavřený, chladný, nesympatický muž. Dmitrij, když byl zrovna u rodičů na návštěvě, novinářům vysvětloval, že jeho otec se zdánlivou povýšeností a chladem brání stálým tlakům, fotografům, nenadálým novinářům; otcův smysl pro přesnost mu nedovolí hovořit na nějaké téma jen přibližně; potřebuje si vše promyslet, aby mohl odpovědět co nejpřesněji, proto dává rozhovory jen písemně.

Véra vstala z postele, aby s Vladimirem poobědvala. Svou ozdobu, husté bílé vlasy, si přihladila za uši, aby jí při jídle nepadaly do obličeje. Po obědě si sedla do křesla v manželově pokoji, který byl i jeho pracovnou. Vstal, aby ji políbil.

„To ne, Voloďo, nakazíš se ode mne!“ odehnala ho.

Usedl tedy těžce znovu k psacímu stolu a dělal, že píše, nemohl se však soustředit. Myslel na Véru a na sebe, bylo jim něco málo přes dvacet…

2

…Bylo to na jaře před čtyřiapadesáti lety. To datum a místo má vryté do paměti: 8. května 1923 v Berlíně. Čtyřiadvacetiletý Vladimir zašel na maškarní ples ruských emigrantů, aniž od něj mnoho očekával. Rozhodl se tam zajít proto, aby se ještě jednou, možná naposled, setkal se Světlanou; jejich nedávný rozchod byl pro něj ještě příliš živý. Říkal si, že na plese přece nemohl platit přísný zákaz rodičů mladé dívky dál se s Vladimirem nestýkat, protože v chudém spisovateli neviděli dobrou partii. Rozhlížel se kolem sebe, občas si s některou dívkou lhostejně zatancoval, vykouřil cigaretu s tím či oním známým, Světlanu však neobjevil.

Už se chystal rozmrzele odejít, když ho upoutala mladá žena v černých šatech a benátské masce s tmavým vlčím profilem, která jí zakrývala čelo a nos. Tancovali spolu, kouřili a pili rýnský ryzlink. Dívka si celou dobu ponechala vlčí masku na obličeji; oči měla zastíněné škraboškou, a jen občas bylo možné zachytit jejich třpyt. Její světlé modrošedé oči kontrastovaly s temnou maskou. Vladimir jí připomněl, že má na obličeji vlčí čumák, aby v něm nakonec nešla zítra do zaměstnání. Usmála se jemnými rty, ale škrabošku si nesundala. Vladimir si pomyslel, že tato tajemná dívka je asi velmi krásná, zvyklá na mužský obdiv, a proto dnes využívá možnosti přesvědčit se, je-li možné muže připoutat pouze důvtipem a inteligencí, a samozřejmě štíhlou postavou, lesklými světlými vlasy k ramenům a jemně vykrojenými rty, z nichž bylo možné usoudit, že jde o citlivou ženu.

Vyprovodil ji do jarní noci, zastavili se nad říčním kanálem a ona recitovala zpaměti jeho básně. Zpočátku se v duchu posmíval vznešenosti jejího přednesu, její výslovnost se mu zdála naučená a teatrální, jako by mladá dívka napodobovala jednu z těch hysterických postav Verdiho oper nebo provinční učitelku slavnostně přednášející při oslavách národního svátku. Ale díval se na rozkvetlé kaštany a vše mu připadalo kouzelné, neskutečné; vyrostl po dívčině recitaci ve svých očích a neznámá se mu přiblížila. Stále ještě si ponechávala masku na obličeji. Tentýž večer o tajemném setkání napsal báseň. V polovině května odjel do Provence sklízet na farmě třešně, potom v červnu meruňky a v červenci broskve. Dál sice myslel na Světlanu, ale po určitém váhání Véře Slonimové – tak se jmenovala žena s vlčí maskou – napsal několik dopisů.

„Nebudu to skrývat,“ byly jeho první řádky jí adresované, „nejsem vůbec zvyklý, aby mi někdo – no, řekněme porozuměl.

Je to pro mne tak nezvyklé, že jsem si v prvních minutách myslel: to je jen žert, trik z maškarního plesu… Ale potom… Jsou věci, o kterých se těžko mluví – dotykem slova se z nich setře jejich kouzelný pel. Ano, potřebuji Vás, má pohádko. Protože jste jediný člověk, s nímž můžu hovořit o stínu mraku, o písni myšlenky a o tom, jak jsem se dnes cestou do práce podíval slunečnici do tváře a ona se na mě usmála všemi svými semínky.“

Když se vrátil do vyprahlého srpnového Berlína, Véra byla na letních prázdninách. Dál snil o Světlaně, ale po Véřině návratu přítelkyni z plesu vyhledal. Ukázalo se, že před revolucí oba bydleli v Petěrburgu ve stejné čtvrti, měli tam mnoho společných známých, v berlínském exilu teď navštěvovali stejné prostředí a už několikrát se mohli setkat, ale sešli se až teď. Vyšli si na procházku do vilové čtvrti při jezeře Wannsee, byl krásný, větrný den s náznakem podzimní melancholie a Véra se rozhovořila o náhodách, které je už dávno mohly spojit, ale nespojily.

„Víš, co si myslím o náhodách?“

„Co, Voloďo?“

„Tohle: Byl jednou jeden muž,“ řekl jí, když zahýbali za roh, odkud bylo vidět jezero, „který na širém modrém moři ztratil diamantový dalekohled. Dvacet let po tom, přesně ve stejný den – zdá se že to byl pátek – jedl velikou rybu… a nenašel v ní svůj dalekohled. To se mi líbí na náhodách.“

Ten příběh, který si sám v tu chvíli vymyslel a hned se mu s chutí zasmál, Véru neokouzlil. Ale přemohla se a vyčarovala na tváři ten svůj charakteristický tajemný poloúsměv, který jí tak slušel: levý koutek úst nahoru, pravý dolů. Když viděl, že s příběhem neuspěl, rozhodl se raději zasvětit svou společnici do praktických věcí, které ji vždycky zajímaly. Vyprávěl jí, že se v té době přestěhoval do Pensionu Andersen na Martin-Luther-Strasse. Jeho bytná byla Španělka z Chile, dobrá kuchařka a veselá, tolerantní a klidná žena, které nevadilo, když mladý spisovatel přišel na snídani v jedenáct, ať už po noci probděné psaním či zábavou. Vladimirovi vyhovovalo, že má v bytné spojence a že nemusí mít trapný pocit narušování německého řádu a pořádku, kterým často trpěl v podnájmech a penzionech.

Dobře se pamatuje, že se tomu tehdy Véra usmála jako spiklenec a tím si ho úplně získala.

Po tom úspěchu se odvážil ukázat jí listinu, kterou už několik týdnů nosil v kapse zimníku: sestavil pro přítelkyni seznam žen, se kterými měl delší poměr před tím, než ji poznal. Sestavovat podobné seznamy byl ruský zvyk, který mladí lidé převzali od Puškinova hrdiny jeho stejnojmenného románu Evžen Oněgin. Na Vladimirově seznamu bylo osmadvacet ženských jmen. Ten den u křišťálově čistého jezera Wannsee, v němž se odrážel třpyt zimního odpoledne, Véra list jen přelétla očima a schovala ho do kabelky. Po okamžiku váhání na Vladimira pohlédla koketně, ano, ale i, jak se mu zdálo, s vděčností, jako by si upřímně cenila jeho důkazu otevřenosti a dobrých úmyslů.

Uplynul téměř rok a přišlo další jaro. 25. dubna 1925 Vladimir večeřel v rodině Slonimových. Mezi řečí Véra lehkomyslně prohodila: „A abych nezapomněla, dnes dopoledne jsme se vzali.“

Věřin otec se s chutí zasmál, i jeho nová, o 25 let mladší žena, Aňuta, Véřina sestřenice.

Na otázky členů rodiny Véra odpověděla, že svatba se konala na berlínské radnici a měli s sebou dva svědky, jak to vyžadoval zákon: „Více méně nahodilé známosti,“ upřesnila.

Tehdy žil v Berlíně, potom v Paříži, New Yorku a dalších amerických městech; teď chtě nechtě trčí v Montreux. A myslí na to, že toho, co carové nikdy nedokázali, totiž ovládání lidských mozků podle libosti vlády, dosáhli bolševici okamžitě poté, co hlavní kontingent intelektuálů zmizel v exilu nebo byl popraven či jinak zlikvidován. Šťastná skupina emigrantů se po revoluci mohla věnovat svým zájmům s tak dokonalou beztrestností, že se občas sami sebe ptali, zda pocit naprosté duchovní svobody není dán tím, že pracují v absolutním prázdnu. Mezi emigranty bylo dost dobrých čtenářů a v evropských hlavních městech, především v Paříži, Berlíně a Praze umožňovali existenci ruských knih a časopisů, a to v poměrně značném rozsahu; protože však žádná z těchto písemností nemohla být v oběhu v Sovětském svazu, celé toto snažení získalo zvláštní nádech křehké neskutečnosti.

Přemýšlel o tom, že nezaujatý pozorovatel si tehdy mohl snadno střílet ze všech těch stěží hmatatelných lidí, kteří v cizích městech napodobovali mrtvou civilizaci, vzdálené, téměř legendární, téměř sumerské fata morgany Petěrburgu a Moskvy v období let 1900–1916. Alespoň byli rebely, tak jako většina velkých ruských spisovatelů od samého počátku ruské literatury, a byli věrni tomuto vzbouřeneckému postavení, k němuž je vedl jejich smysl pro spravedlnost a svobodu stejně neomylně jako v dobách carského útlaku.

V Berlíně on i Véra prožili půl druhého desetiletí, přestože Vladimir nepřestal toužit odstěhovat se jinam. Jeho vnitřní život byl neslučitelný s německou kulturou, vzhledem k jeho citlivosti příliš striktní a nabubřelou; napsal o svém pocitu z Německa povídku Oblak, jezero, věž, kterou považoval za jednu ze svých nejlepších věcí – i proto, že pod jejím povrchem se jako na dně

jezera skrýval úplně jiný příběh, který, jak se domníval, nikdo nikdy neodhalí. Rok po svatbě psal Véře do schwarzwaldských lázní, kam odjela na léto s matkou:

„Jedno z mých přání je opustit Berlín a Německo a přestěhovat se s Tebou do jižní Evropy. Německý hovor mě znechucuje, stejně jako sprostota, vulgarita a nesnesitelná hrubost Berlína s jeho pachutí zkažených uzenin a s jeho ošklivostí, která se snaží budit dojem slušnosti a ctihodnosti. Ty to chápeš stejně jako já. Radši bych žil v zastrčeném koutě kterékoli jiné země než v Berlíně.“

Ztracený Petěrburg se mu vybavoval znovu a znovu. Nedlouho po svatbě složil báseň o vzpomínkách emigranta; teď si vybavil pouze první sloku:

Vzpomínko, šípe zářivý,

vyhnanství proměň rukou jemnou,

obrazy staré, prochvějte mnou:

nezemské, větřné zálivy,

v nichž petrohradské mraky dýmí,

ohrady s kouty zapadlými

a dobrotivé tváře lamp…

Tam nad mou Něvou, vzpomínám,

jak tužky šrafující stíny

smrákání tiše šustěla.

3

Seděl za psacím stolem, ale nechtělo se mu do rozepsaného románu. Myslel na to, jak se k němu po špičkách přiblížila jeho první báseň. Tehdy v létě 1914 se vytáhlý patnáctiletý chlapec ukrýval v zahradním altánku před bouřkou. Déšť, který byl jednolitou hmotou divoce se spouštějící vody, v níž se stromy svíjely a houpaly, náhle zeslábl v kosé linky tichého zlata, lámající se do krátkých a dlouhých čárek na pozadí tišícího se třesu vzdušné vegetace. Bouře se přehnala rychle. Za parkem, nad poli, z nichž se zvedala pára, se před očima vyloupla duha. Tehdy se začala rodit jeho první báseň. Pln užaslého ohromení, chlapec si pro sebe mumlal své první verše.

Pohodlně seděl za psacím stolem, ale nemohl se na psaní soustředit.

Bylo mu dobře, navzdory tomu, že Véra i Dmitrij marodili. On se však cítil lehký jako už dlouho ne. Minulý rok začal psát Originál Laury, za bezesných nocí si vysnil román až do posledních detailů a každé odpoledne popsal několik cedulek; do léta by chtěl mít hotovou první verzi. Tu si s sebou odveze v létě na dovolenou do Cannes. Každé léto jezdili do Alp, chytali neznámé motýly a radovali se z těch, které už mockrát viděli. Znají s Vérou všechny krásné hory a nádherná místa se zvučnými a proslulými názvy: Zermatt, Crans-Montana, St. Moritz, Davos, Evian, Verbier a Chamonix. Kromě toho si koupili pozemek vysoko v horách u obce Les Diablerets, aby si tam postavili chatu, ale nakonec se jim do stavění nechtělo a z celého projektu sešlo, i když to místo jim patřilo dál.

Nevěřil v plynutí času, i teď si to doznával. Největší požitek z bezčasí – v nahodile zvolené krajině – se dostavoval tehdy, když se ocital ve společnosti vzácných motýlů a rostlin, které je živily. To pro něj bylo blaho. A za tím blahem, říkal si teď, se nachází něco jiného, co se těžko vysvětluje: jakési chvilkové vakuum, do něhož přispěchá vše, co má rád. Pocit jednoty se sluncem i skálou. Zachvění vděčnosti k tomu, čeho se to týká – ke geniálnímu kontrapunktu lidského osudu nebo k vlídným duchům hýčkajícím pozemské šťastlivce.

Minulý rok v létě šlapal do hor. Skoro na vrcholku uviděl zvlášť velkého žluťáska řešetlákového a rozmáchl se za ním síťkou. Uklouzl však na úzké cestě a upadl na stráň. Podivil se, zastyděl, ale vstal. Síťka na motýly se však při pádu zamotala do křoví, a když se pro ni shýbal, upadl znova. Terén strmě padal do údolí a on podruhé nemohl vstát; dal se do smíchu, vlastní pád mu připadal k popukání, jako z filmové grotesky. Viděl, že se na něj podíval řidič lanovky, která se nad ním právě vznášela. Smál se a nemohl přestat. Když se nemohl nikoho dovolat, dostal strach. Až za tři hodiny pro něj přišli s nosítky: řidič, když viděl ležícího starého pána, který se smál, si řekl, že kdo se směje, tomu se nic nestalo; teprve při jízdě dolů se mu zdálo divné, že tam muž ještě leží, a až pak zavolal o pomoc. Teď se tomu Vladimir znovu musel pousmát. Usmíval se, i když věděl, že tím pádem se v něm něco pokazilo jako v hodinovém stroji a od té doby pořád postonává a tráví celé týdny v nemocnici.

I proto nechce letos v létě do hor, ale k moři. A ne kamkoli; touží jet do Cannes. Je to úplná posedlost: být s Vérou na prázdninách v Cannes, v místech, kde strávili několik měsíců v létě 1937 s tříletým Míťou. Letos je tomu přesně čtyřicet let. Tehdy se rozhodoval mezi Vérou a Irinou, tou Irinou Guadanini-Kokoškinou, se kterou před tím v Paříži strávil celé jedno nádherné jaro… Ach bože, jak je to už dávno… Jen ještě jednou být na místě toho strašného rozhodování, které mu dnes připadá rozkošné… Byl mladý, vysoký, štíhlý – tehdy ještě kouřil; mladistvou postavu ztratil, když se z něj v Americe ze zdravotních důvodů stal nekuřák. Milovaly ho dvě neobyčejné ženy – ani ne tak krásou: ani jednu, ani druhou by se nedalo nazvat kráskou –, ženy tajemné a výjimečné, svérázné, důvtipné a svěží. A Irina byla tak ženská, tak neodolatelná… On byl mezi nimi, neschopný se té druhé zříct. Miloval obě, každou jinak. Byla Irina opravdu tak nevšední?, ozval se v něm teď jakýsi hlas. Nebyla to obyčejná dívka, která se cítila povznesená nad ostatní i nad své povolání psí kadeřnice tím, že psala průměrné básně, inspirované Annou Achmatovovou? Nebyl spíš on čaroděj, který si přetvářel skutečnost ke svému potěšení a kichotovsky si z obyčejné, i když velmi svůdné Iriny vytvořil jakousi Dulcineu, podobně jako to udělal jeho hrdina Pnin s vulgární a vypočítavou Lízou? AB už tomu bylo jakkoli, nebyl mezi nimi nějaký zanedbatelný, povrchní citový svazek; to, co s Irinou prožil, ho poznamenalo na zbytek života. A dal by na to ruku do ohně, usmál se, že by snivou Irinu na rozdíl od pragmatické Véry určitě zajímala četba finsko-francouzského slovníku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Revolver v kabelce – Životy V. Nabokova.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.