Copyright © text Josef Fousek, 2018

Copyright © photos Josef Fousek, 2018

All rights reserved.

978-80-7617-218-0

Motto:

V tomhle světě uspěchaném

Kroky zastavit

Usmát se a ruku podat

Lidi pozdravit

Nezávidět a naopak

Druhým štěstí přát

Je to zázrak − věřte lidé

Mít někoho rád

VÁNOČNÍ POZNÁMKY

/2013/

V každé kaluži smůly lze najít kousíček naděje. Tou nadějí je setkání s člověkem, který není lhostejný, který umí podat pomocnou ruku a vyslovit slova soucitu.

Že jsou to pouhá slova? Když mne navštívila nepřízeň, když mne zranila nevlídnost, právě obyčejné slovo mi podávalo ruku s nadějí. Jsme obklopeni nepříliš jistou společností, nevěříme žádné vrchnosti, nechápeme ty, kteří v touze po moci a majetku jsou schopni zapomenout nejen na Desatero, ale i na základní lidskou slušnost. A my, toužící po obyčejném klidném životě uprostřed dětí, vnoučat a přátel, pociťujeme bezmoc vůči intrikám doby, která se v mnohých případech nemění, co lidstvo lidstvem stojí. Není divu, že se mne občas dotkne myšlenka, zda je správné vychovávat děti ke spořádanosti, k úctě, k čestnosti, když víme, že si v důsledku těchto vlastností cestu životem ztíží. A také si říkám, jak je těžké potlačovat svou pýchu, překonávat své sobectví. Není snadné být poctivý, je těžké říkat pravdu a přijímat ji.

V této chvíli zaháním chmury, které jsou průvodním zjevem mého podzimního věku. Uvědomuji si, že začínám hledat chyby všude jinde, ale u sebe nikoli. Jako bych zapomínal na své bouřlivácké výstřelky v době, kdy jsem netušil, že jsme zde na světě jen na krátké návštěvě. Někdy si říkám, že žiji v Zamračeném státě. A potom se na mne usměje malý klučina na ulici, který se drží maminky a vážně mi říká: „Pane, my jdeme s maminkou koupit stromeček. Takhle velikej!“ Tehdy chmury zmizí z mého čela. Mám v sobě dětský pocit štěstí. Začínám celým srdcem vnímat Vánoce.

ZAČAL JSEM DĚLAT DOBRÉ SKUTKY

Začal jsem dělat dobré skutky,

aby mně Pán Bůh šanci dal.

Být tady dole ještě chvíli,

aby můj život neodvál.

Mám spousty hříchů – ne zas tolik,

abych měl tolik trápení.

Tak prosím pošli pro anděla,

ať moji svíci vymění.

Já za to zkusím zapomenout.

Na závist, která ve mně je.

Na beznaděj, co se mnou chodí,

když slunce chvíli nehřeje.

Taky tě prosím, Pane Bože,

kdyby ten anděl svíci splet,

oklikou vem mě potom k sobě,

ať vidím ještě dlouho

tenhle krásnej svět.

Já nechci, Pane, fůry peněz.

Jen trochu času pro své sny.

Úsměvy, které potkám cestou,

jsou pro mě krásný kapesný.

Až pomalu se budu vznášet

nad řekou, co jsem měl tak rád,

nesmíš, má lásko, pro mě plakat,

až budou moji píseň hrát.

Určitě jednou setkáme se,

v mém lese plném borovic.

A já ti řeknu všechna slova,

co zapomněl jsem tenkrát říct.

/Své ženě Jarmile – v čekárně

MUDr. H. Paukové, Kladno 1991/

O PŘÁTELSTVÍ

Mnozí z těch, co s námi vyrůstají, se časem změní. Je to způsobem života. Prostředí a společnost nás proměňují ve zcela jiné lidi, než jakými jsme byli. Jádro však zůstává, jen hluboko ukryto. Míjíme místa vzpomínek, posteskneme si, dotkne se nás minulost a jako jarní vánek se ztratí v proudu osobních starostí. Čím více vytrhaných kalendářů, tím více nemáme na sebe čas.

Říkávali jsme si: „Až do smrti nás nic nerozdělí!“

Jsou to výkřiky mládí. Ve chvílích vyřčení míněny beze zbytku upřímně. To proto, že jsme nepočítali s budoucností, která nám zamotá hlavy a sama určí cesty našich kroků. Ti, kteří zůstávají spolu v dobrém i v zlém, blahořečí Pánu Bohu za nejvzácnější dar. Návod neznáme. Rady umí dávat každý, ale vše je jinak. Někdo říká LÁSKA, jiný PŘÁTELSTVÍ, někdo ZVYK.

Co se stane s člověkem, že náhle zapomene slibů, laskavých slov a jde jinou

cestou? Na světlo denní vylézají závist, pomluvy a falešné pozdravy na půl úst. Zpívali jsme stejné písně, hráli stejné hry, těšili se ze slunce, házeli jsme kamínky do stejné řeky, pili jsme z jedné láhve víno. Tenkrát, když jsme si říkali „až na věky“, jsme nevěděli, že nejde všechny ty, které máme rádi, obejmout. Stačí ale málo. Vzpomenout si, nepřát druhým nic zlého a občas napsat pohlednici s pozdravem.

ZTRACENÉ ILUZE

Nedělám si iluze,

jednou budu dědou.

Všechny lidské rychlíky

stejnou tratí jedou.

Budu jako nádraží

na zbytečném place,

budu jako znamení

státní nivelace

Do domova důchodců

děti budou chodit

jako někam do zoo,

vnoučky občas vodit.

Budu bábám vyprávět,

jaký jsem byl Jůra,

budu vonět tabákem,

v kapse ani bůra.

Budu koukat do ulic,

jak si lidé chodí,

za ruku jak milenci

soumrakem se vodí.

Večer v jizbě kulturní

budu slyšet strasti,

bezpečně už předem vím,

že budu jak v pasti.

Na zahradě s dohledem,

bez koruny v bance,

vzpomenu si s povzdechem

na prohrané šance.

Budu čekat návštěvy,

v klopě bílou kytku,

stejně nikdo nepřijde,

budu bez užitku.

Abych aspoň dostával

od někoho zprávu,

sám sobě si napíšu:

Dědku nevěš hlavu!

Až natáhnu bačkory,

zmizím jako smetí,

zbydou po mně obrázky

mé ženy a dětí.

/spoludělníkům z hutí a z plynárny Kladno 1953–1980/

VŠECHNO PRO DĚTI

/2009/

Jsem přesvědčen, že tato moje soukromá úvaha nebude všemi vlídně přijata. Dojímá mě setkání s malými caparty, jejich udivené a bezelstné oči, jak se dívají ze svého malého suterénu malých človíčků, vzhůru na ty velké tvory, kterým říkají maminko, tatínku, dědečku, babičko. A jak pomalu jejich výška roste a pomalu se dívají ze suterénu do vyšších pater dospělosti, učíme je, čeho se bát a co milovat, čemu věřit, komu se vyhýbat, s kým se přátelit, koho milovat.

V dnešní době je slovo RODINA pro mnohé banální označení něčeho, na čem moc nezáleží. Připravit děti do „civilizační“ džungle je úkol nad jiné těžký. Jsou ovlivněny školou, kamarády, televizí, internetem, denně jsou svědky násilí, havárií, hádek, rvaček, ovlivňuje je chování pochybných celebrit. A k tomu všemu se přidává neodepsatelný vliv našich zděděných vlastností. Uprostřed shonu a shánění peněz pro lepší „standard“ jsou děti zapomínány. Nikdo nemá čas! My, rodičové, se snažíme, co nejvíce ustlat svým potomkům na růžích.

Babičky a dědečkové, my všichni, rozmazlujeme své ratolesti v domnění, že peníze jsou více než pohlazení! A mladí lidé berou dary jako samozřejmost. Práce je pro některé mladé lidi něco ostudného. Nemohou za svou lenost. Byli tak vychováni. Je nepatrně těch, kteří pomáhají těm, kteří je přivedli na svět a kteří si „od hub utrhovali“. Jsou vzácní ti, kteří ctí své rodiče a odplácejí jim láskou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vlídná slova.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.