Přeložil:

JAN LUSK

Ed McBain: To veliké zlé město

Vydání druhé, v nakladatelství Baronet první

Copyright © 1971 by HUI Corporation

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2260. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Big Bad City

vydaného nakladatelstvím Thomas & Mercer, USA v roce 2013

Český překlad © 2019 Jan Lusk

Odpovědná redaktorka Dana Chodilová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2019 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2019 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1077-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1078-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Ed McBain

To veliké zlé město

Toto je opět pro mou ženu –

Dragicu Dimitrijević-Hunterovou

Město v této knize není skutečné.

Lidé i místa, vše je smyšlené.

Pouze popis policejní práce je založen

na zavedených vyšetřovacích metodách.

1

Detektivové ani nevěděli, že se ti dva muži znají. Jeden z nich putoval do zadržovací cely, protože bez rozmyslu zastřelil drobného korejského obchodníka, který se bránil jeho pokusům vyrabovat pokladnu v obchodě. Druhého právě přivedli. Byl dopaden na útěku z přepadení obchodu s alkoholem na Culverově a Dvanácté.

Kromě způsobu obživy ti dva neměli nic společného. Jeden byl bílý, druhý černý. Jeden byl vysoký, druhý malý. Jeden měl modré oči, druhý hnědé. Jeden z nich měl postavu vzpěrače, možná proto, že strávil dva roky za mřížemi za předchozí zločin a tam poctivě trénoval. Ten, kterého právě přivedli, byl mírně obtloustlý. Někdy je potřeba dávat si na tlouštíky pozor.

„Dovnitř, pohyb,“ vybídl ho Andy Parker a postrčil ho do cely. Později bude vykládat každému, kdo bude ochoten poslouchat, že automaticky předpokládal, že vězeňská stráž delikventa prohledala. „Jak jsem měl vědět, že jen tak z prdele vykouzlí kudlu?“

V tomhle případě slovo „prdel“ neznamenalo legraci. Detektiv Parker hovořil o rýze mezi buclatými hýžděmi zadrženého, odkud vytáhl zahnutý nůž, sotva spatřil svalovce, nevrle se hrbícího v protějším rohu klece. Jakmile Parker uviděl, že ten obtloustlý kouzelník vyndal ze zadku nůž, přirazil dveře cely a otočil klíčem v zámku. V téže chvíli Steve Carella a Artie Brown společně vedli na služebnu devět spoutaných hráčů košíkové. Oba detektivové okamžitě vycítili potíže.

Potíže nepramenily z toho, že by byl nějaký policista v ohrožení baculatým mužíkem máchajícím v cele nožem. Ale svalovec byl v policejní vazbě, což se dalo vykládat i jako policejní ochrana, a každý policajt v místnosti si už v duchu maloval obrázky monstrprocesu, žalujícího město, že dovolilo, aby černoch – černoch! – byl v policejní cele podřezán tlustým bílým vrahem, který se kolem sebe rozmachoval nožem a opakoval pořád dokola: „Jo! Jo! Jo!“

Carella vystřelil do stropu.

„Chtěl jsem to udělat o minutu dřív,“ bude později tvrdit Parker.

„Hej, ty!“ vykřikl Carella a běžel ke kleci.

„Nic nezkoušejte!“ varoval Brown devět basketbalistů, kteří, třebaže nikdo z nich nebyl právníkem, už ze sebe chrlili nabiflovaná rozhodnutí Nejvyššího soudu o neoprávněném zadržení a občanských právech a podobně. Pro případ, že by se někdo z nich rozhodl vytáhnout své spoutané kumpány do chodby, Brown vyndal vlastní pistoli a výhrůžně se rozkročil mezi hráči a dřevěným zábradlím oddělujícím služebnu od haly.

„Jo!“ vykřikl znovu útočník v cele a prořízl nožem vzduch. Svalovec nadále ustupoval a spoutanýma rukama kroužil před sebou. Svého času pár týpků máchajících nožem poznal a čekal na další výstřel z chodby v naději, že policisté odlákají pozornost toho tlustého šílence, který se na něj sápal s nožem a křičel „Jo!“, jako by měl vědět, co to znamená. „Jo!“ vykřikl ten sádelnatý sráč znovu a ohnal se po něm.

„Slyšíš mě?“ vykřikl Carella přes mříže. „Zahoď ten nůž! Hned!“

„Píchni ho, chlape!“ zvolal jeden z basketbalistů.

„Jo!“ zařval tlouštík a učinil další výpad a tentokrát vytryskla krev.

Kulturista ucukl zpět pravou rukou, jako by mu dlaň sežehl plamen. Přesně takovou bolest vyvolalo seknutí nožem. Když otočil dlaň a viděl hlubokou ránu od palce až k malíčku, zpopelavěl. Útočník vycítil krev a strach a chystal se ke smrtícímu úderu.

Parker a Carella, kteří stáli zvenku cely s pistolí v ruce, se museli během deseti sekund rozhodnout, jestli předpisy dovolují toho muže zneškodnit. Oba si byli jisti, že vytáhnutí nože v policejní cele je důvodem k tasení zbraní a zvolání varování.

„Zahoď ten nůž!“ zopakoval Carella.

„Ani hnout!“ křikl Parker.

Ale tlouštík neuposlechl ani jednoho varování. Dál se přibližoval k černému svalovci, z jehož dlaně pravidelně a znepokojivě tryskala krev, máchal před sebou ve vzduchu nožem a drmolil „Jo! Jo!“

„Ty kreténe blbej, co to furt meleš?“ vykřikl černoch, ale útočník se dál valil jako tank se svým „Jo! Jo!“

„Steve?“ zeptal se Parker.

„Zastav ho,“ přikývl Carella a vypálil jako první. Zasáhl tlouštíka do pravého stehna, čímž ho srazil na kolena. Parker vystřelil hned po něm a trefil muže do pravého předloktí. To ho přinutilo pustit nůž. Když ostří cinklo o podlahu, černoch se po něm natáhl.

„Nedělej to,“ řekl Carella tiše.

Důvod, proč na služebně bylo jen devět basketbalistů místo obvyklých deseti – po pěti z každého družstva – byl, že jednoho z hráčů zastřelili, když běžel po hřišti, aby skóroval. Výstřel podle všeho vyšel od jednoho ze zbývajících devíti hráčů, protože to byl tréninkový zápas bez diváků, na prázdném hřišti za horkého srpnového pátečního večera.

I v palčivém vedru poznala dvojice uniformovaných policistů v hlídkovém voze výstřel, když ho zaslechla. Vlastně byly dva rychle za sebou. Bang, bang, jako v komiksu. Zastavili před drátěným plotem právě včas, aby zadrželi devět mladíků, kteří rychle prchali, jak bylo v této oblasti zvykem, kdykoli někde zazněly výstřely.

Podle odhadu policistů bylo klukům mezi sedmnácti a čtyřiadvaceti, pětadvaceti lety, všichni měli na sobě tričko a to, co jeden z nich popsal jako „plandavé kraťasy“, což znamenalo, že je měli prověšené až pod kolena. Bílý tým byl oblečen do bílých triček, modrý do modrých. Hoch ležící na zemi s dvěma dírami po kulkách v hrudníku byl – nebo býval – členem bílého týmu, ale tričko měl teď jasně červené.

Ve vysoké trávě lemující zanedbané hřiště našli policisté revolver Smith & Wesson .32. Žádný z těch devíti netušil nic o zbrani ani o tom, jak s ní byl Jabez Courtney zastřelen. Všichni – patrně včetně toho, kdo mladého Jabeze zastřelil – si stěžovali, že byli obklíčeni a odvlečeni na služebnu jenom proto, že jsou černí. O. J. Simpson by měl radost.

Nyní, za deset minut osm, se Carella a Brown pustili do papírování. V srpnu život ve městě zpomaloval do líného rytmu písně „Summertime“, jak to popsal poručík Byrnes – neplést s ragtimem! – který zvolna postrkoval utlumený tým do občas horečného tempa policejní práce. Každý pracovní den se střídaly tři osmihodinové směny. První byla denní, od osmi ráno do čtyř odpoledne. Po ní následovala noční od čtyř do půlnoci. Poslední a nejméně oblíbenou byla ranní směna od půlnoci do osmi ráno. Směny se obvykle střídaly čtvrt hodiny před oficiálním začátkem, ovšem nikoli v srpnu. V srpnu si minimálně třetina sboru vybírala dovolenou a mnoho detektivů pracovalo přesčas v šestnáctihodinových směnách. Což možná vysvětlovalo, proč Carella a Brown, kteří přišli do práce ve tři čtvrtě na osm ráno, tu po více než dvanácti hodinách stále byli.

V tomto čase padala na služebnu malátná lenivost. Navzdory povyku devíti basketbalistů a jejich dorazivších advokátů, všech po zuby ozbrojených argumenty ohledně masového a nevybíravého zatýkání podezřelých, připravených vyvolat duchy holokaustu a internačních táborů pro Američany japonského původu za druhé světové války…

Navzdory příjezdu lékařského týmu, samý spěch a naléhavost ve věrné imitaci seriálových herců, který spěšně naložil krvácejícího kulturistu na nosítka a pelášil s ním dolů po železných schodech k čekající sanitce, ačkoli zraněný bez ustání protestoval, že chodit může, jeho nohám se sakra nic nestalo…

Navzdory příjezdu druhého lékařského týmu, neméně vzdělaného v televizních seriálech než ten první, který rychle a zručně naložil tlouštíka ohánějícího se předtím nožem na další nosítka. Přestože krvácel z paže a stehna, ječel na své zachránce, že ten chlap, kterého pořezal, mu ukradl manželku, kteréžto obvinění ukončil jeden z ošetřovatelů slovy útěchy „klídek, amigo“, přestože pacient nebyl Hispánec…

Navzdory příjezdu dvou detektivů z Vnitřních záležitostí, kteří chtěli vědět, co se tady stalo, jak mohl jeden muž ve vazbě zranit jiného muže ve vazbě a jak to, že se tady tasily zbraně a střílelo a podobné kecy, které si Parker a Carella – a dokonce i nevinný Brown, který jen dával pozor na devět basketbalistů – museli vyslechnout, než mohli seknout s prací…

Navzdory příjezdu maníka i s pomocníkem, jimž se nadneseně říkalo Odbor údržby a oprav, aby dali do pořádku vysloužilý klimatizační systém budovy, který samozřejmě celý den nefungoval, zrovna když venku bylo třiatřicet stupňů…

Navzdory tomu, co by nezávislému pozorovateli mohlo připadat jako přehnaný pohyb, ale co přicházející a odcházející detektivové brali prostě jako něco, co k tomuto místu patří, plus mínus pár lidí…

Navzdory tomu všemu tu panoval známý poklid.

Zatímco Carella, Parker a Brown odříkávali kapitoly a odstavce z předpisů dvěma inspektorům, dychtivým přihřát si polívčičku v kanceláři starosty odhalením dalšího použití nadměrného násilí další trojicí brutálních policejních důstojníků…

Zatímco Carella a Brown společně vyťukávali ve třech stejnopisech hlášení o devíti basketbalistech, kteří v oddělených výslechových místnostech stále prohlašovali, že jsou nevinní, přestože jeden z nich téměř jistě zastřelil Jabeze Courtneyho, který teď ležel studený jako kámen na nerezovém stole v márnici u Milosrdné Matky Boží…

Zatímco Parker si hlučně stěžoval, nejprve inspektorům a posléze svým kolegům detektivům, že ti zatracení modráci z hlídky měli toho tlustého zmetka prohledat, než mu nasadili želízka a přivezli ho sem k výslechu…

Zatímco se Meyer a Kling vrátili z terénu, kde se ptali zastavárníka na zloděje s přezdívkou Cukrář, čímž opět imitovali média, protože zlodějíček v kterékoli detektivce, filmu nebo televizním seriálu dostává barvité přezdívky právě od policistů nebo novinářů, fikce pak znovu kopíruje realitu a tak stále dokola v nekonečném koloběhu…

„Hned za dveřma nechává krabici čokoládových sušenek,“ vysvětloval Meyer Brownovi.

„Vážně?“ zeptal se bez zájmu Brown.

„Lepší než aby jim nasral do bot,“ přidal se Parker.

„Což spousta z nich dělá,“ přitakal Kling.

„Přišli jste tady o velkou legraci,“ řekl Carella.

„Vypadá to, jako by pro tebe ještě neskončila,“ opáčil Meyer zvesela.

Zatímco telefony zvonily, hlasy se mísily a překřikovaly, Carella si uvědomil zvuky srpna linoucí se do služebny skrz zastíněná a otevřená okna. V záři pouličních lamp někdo hrál stickball, což byla verze baseballu přizpůsobená městskému prostředí. Z Grover Avenue slyšel klapot kopyt koní, táhnoucích kočáry do parku. Náhle zatrylkoval dívčí smích. Nevěděl, jak dávno ten příběh četl, ani nedokázal spočítat, kolikrát si na něj za letních dní vzpomněl. Ale při tom smíchu znovu viděl dívky Irwina Shawa v tenoučkých letních šatičkách a vědoucně se usmál. Žlutá. To smějící se děvče někde na ulici na sobě bude mít žluté šaty.

S úsměvem přešel k dřevěné tabuli, kam detektivové psali své pochůzky – možná staromódní pomůcce ve věku počítačů a e-mailu, ovšem stále užitečné a přehledné – a chystal se přesunout visačku se svým jménem z kolonky „Ve službě“ do kolonky „Volno“, protože za deset minut devět, po dlouhých třinácti hodinách za horkého letního dne od okamžiku, kdy ji přesunul opačným směrem, byl připraven jít domů.

Otevřely se dveře kanceláře poručíka Byrnese.

„Steve? Artie?“ zavolal. „Jsem rád, že jsem vás zastihl.“

Mrtvá dívka ležela naznak před lavičkou v Groverově parku, ani ne sedm bloků od policejní stanice, na štěrkové cestičce jen pár metrů od Grover Avenue. Oblečena byla do bílé blůzy a modrých kalhot, bílých ponožek a ošoupaných bot Reebok. Kolem těla se rojily mouchy. Nikde ani stopa po krvi, ale mouchy už olizovaly její dokořán otevřené oči. I bez doktora bylo jasné, že byla uškrcena. Odřeniny na krku jejich okamžité podezření potvrzovaly.

„Dotýkali jste se něčeho?“ otázal se Carella.

„Jistěže ne, pane!“ ohradil se uraženě jeden z uniformovaných.

„Přesně takhle jste ji našli?“ chtěl vědět Brown.

Pomyslel si, že nikde kolem nevidí kabelku. Carella si všiml téhož. Stáli jeden vedle druhého v chabém světle vrhaném lampou necelé dva metry od lavičky na klikatou štěrkovou cestu. Brown byl snědý, skoro metr devadesát vysoký a stavěný jako nákladní loď. Carella byl běloch, o pět centimetrů nižší a s váhou pětaosmdesát kilo, když měl dobrý týden. V létě, se vší nezdravou stravou, se dostával o tři, někdy ale až o osm kilogramů nahoru. Oba dva sloužili v 87. revíru už dlouho a dost často pracovali spolu. Téměř si dokázali navzájem číst myšlenky.

Patolog, s nímž se na místě činu nesetkali poprvé, přijel asi pět minut po nich, plný stížností na letní provoz. Pozdravil se s detektivy a pak se dal do práce, zatímco policisté v uniformách rozvinuli žluté pásky a drželi srocující se zvědavce v odstupu. Obyvatelé města neměli nic raději než dobré pouliční povyražení, obzvláště v létě. Brown se zeptal policistů, jak objevili tělo. Mladší z dvojice mu prozradil, že na ně zamávala nějaká paní z chodníku a řekla jim, že na pěšině v parku leží žena buď v bezvědomí, nebo mrtvá.

„Zadrželi jste ji?“ zeptal se Brown.

„Samozřejmě, pane. Stojí támhle.“

„Mluvili jste s ní?“ přidal se Carella.

„Jen pár otázek.“

„Viděla někoho?“

„Ne, pane. Šla jen parkem a narazila na mrtvolu.“

Carella a Brown se ohlédli na místo, kde ve světle lampy stála žena.

„Jak se jmenuje?“ zajímal se Carella.

„Susan… eh… vteřinku, pane, je to italský jméno.“ Policista se podíval do notesu. Cokoli, co končí samohláskou, je vždycky rozhodí, pomyslel si Carella. „Androttiová,“ řekl důstojník. „Se dvěma t.“

„Díky,“ odtušil Carella a znovu se zadíval na ženu. Odhadoval ji těsně před padesátkou, vysoká, štíhlá žena s rukama založenýma na prsou, jako by se snažila zahřát, přestože teplota se držela lehce pod třiceti stupni. Detektivové k ní došli.

„Paní Androttiová?“ otázal se Carella.

„Ano.“

Ve tváři měla šokovaný pohled. Její obličej nebyl sám o sobě nijak hezký, ale šok z toho, že zakopla o mrtvolu, jej připravil o jakýkoli výraz. Takový pohled už znali. Pomysleli si, že Susan Androttiová nebude dnes v noci dobře spát.

„Omlouváme se, madam, ale musíme vám položit několik otázek,“ začal Carella.

„To je v pořádku,“ odpověděla tichým, bezbarvým hlasem.

„Můžete nám říct, v kolik hodin jste objevila tělo, paní?“

„Muselo být tak osm. V bytě bylo strašné horko, tak jsem se šla ven projít.“

„Sem do parku,“ ujišťoval se Brown.

„Ano.“

„A viděla jste ji ležet na cestě, je to tak?“

„Ano. Nejdřív jsem nevěděla, co to je. Myslela jsem, že… promiňte mi to, myslela jsem si, že to je hromada hadrů nebo tak něco. Pak jsem zjistila, že to je žena.“

„Co jste pak udělala?“

„Myslím, že jsem vykřikla.“

„Mhm.“

„A vyběhla jsem z parku a hledala telefonní budku. Abych zavolala na policii. Když jsem viděla policejní auto, zamávala jsem na něj a ukázala strážníkům, kde… leží tělo.“

„Madam, když jste ji objevila, zahlédla jste někoho v okolí?“

„Ne.“

„Nějaký šramot ve křoví…“

„Ne.“

„Zvuk utíkajících nohou…“

„Ne. Nic.“

„Kudy jste vešla do parku, paní?“

„Hlavním vstupem na Larsonově.“

„Potkala jste někoho cestou sem?“

„Ne.“

„Viděla jste někoho před sebou na pěšině?“

„Nikoho.“

„Jak dlouho vám trvalo dojít z Larsonovy k místu, kde jste našla tělo?“

„Pět minut? Nebo ani ne?“

„Viděla jste během té doby někoho?“

„Ne.“

„V pořádku, madam, děkujeme,“ řekl Carella.

„Víme, že je to nepříjemné,“ utěšoval ji Brown.

„To je.“

„My víme.“

„Máme vaši adresu. Když budeme mít další otázky, spojíme se s vámi,“ řekl Carella. „Mezitím se snažte pustit to z hlavy.“

„Díky, budu.“

„Dobrou noc, paní,“ rozloučil se Brown.

Nepohnula se.

„Paní?“ zeptal se Carella.

Stále se nepohnula.

„Co se děje?“ zajímal se.

Začala vrtět hlavou.

„Paní?“

„Bojím se,“ řekla.

Uvědomil si, že se drží, aby se netřásla.

„Požádám strážníky, aby vás odvezli domů,“ řekl.

„Děkuju vám.“

„No, no, copak to tu máme?“ ozvalo se za nimi. Otočili se a spatřili Monoghana a Monroea kolébat se k lavičce. V tomto městě byla u každé vraždy nebo sebevraždy nutná přítomnost detektivů z Oddělení vražd. Ačkoli každý případ příslušel detektivům z okrsku, kteří se dostavili na hlášení, Vraždy sloužily jako dohledový a poradní orgán. Už to nebylo jako za starých časů, kdy příslušníci Vražd byli považováni za elitu a okrskoví detektivové za pouhé praktiky ve světě specialistů. Ale to bylo kdysi a dnes je dnes a policisté z okrsků pracující na případu kvitovali příjezd detektivů z Vražd bez nadšení. Patolog měl právě zastrčený stetoskop pod blůzou mrtvé. Monoghan vypadal mírně pohoršeně. Monroe zrovna tak.

„Kolik jí je, osmnáct?“ zeptal se.

„Devatenáct?“ navrhl Monoghan.

„Barbarské přepadení,“ prohlédl si Monroe dívčinu tvář. „Co myslíte, doktore?“

„Můj prvotní odhad je uškrcení,“ odvětil lékař.

„Byla znásilněna?“ zajímal se Monroe.

„To vám neřeknu, dokud ji neodvezeme do města.“

„Chlapi, co škrtí mladý holky, je obyčejně nejdřív znásilní,“ pronesl moudře Monroe. „Zdravím, Carello.“

„Dobrý večer,“ opáčil Carella.

Brown si všiml, že jeho ani jeden z detektivů nepozdravil, ale možná byl jen přecitlivělý.

„Takovou máte zkušenost? Že uškrcené mladé dívky jsou zároveň oběťmi znásilnění?“

„Takovou mám zkušenost, ano,“ přitakal Monroe. „Většina uškrcených mladých dívek byla předtím zneužita.“

„Zneužita?“

„Ano, zneužita.“

„Kolik případů uškrcení mladých dívek jste vyšetřoval?“ zajímal se Brown.

Carella potlačoval smích.

„Pár jich bylo, chlapče,“ odsekl Monroe.

„V případech vraždy není nic tak jednoduché, samozřejmě,“ hájil svého kolegu Monoghan. „Ale v obecné rovině se dá tvrdit, že uškrcené teenagerky byly nejprve znásilněny.“

„To jsem zvědav, jestli to pitva potvrdí,“ zamumlal patolog víceméně pro sebe. „A kromě toho vypadá starší.“

„Děkujeme za váš názor,“ řekl Monroe.

„Kolik jí tedy hádáte?“ zeptal se Monoghan.

„Rozhodně přes dvacet,“ odpověděl doktor.

Oba detektivové z Vražd byli toho horkého letního večera oblečeni v černém. Černá byla barva smrti, a proto i jejich barva. Byla to tradiční barva všech detektivů z oddělení vražd v tomto městě. Černé obleky a černé klobouky. Detektivům z Oddělení vražd chyběly už jen sluneční brýle, aby vypadali jako Blues Brothers. Nebo jako lovci mimozemšťanů z filmu Muži v černém. Ovšem z těch byl jeden černoch a Brown v životě neviděl černého detektiva z Vražd, snad jen v televizi. Přemýšlel, jak se asi cítí tihle rasističtí běloši odění v černém, placení za prakticky žádnou práci. Dohled a poradenství, jaká kravina, pomyslel si. Tohle jsou trafiky nejhrubšího zrna. Nejhorší na tom bylo, že vydělávali víc než on nebo Carella. A zásadně ho nezdravili.

„Nějací svědkové?“ dotazoval se Monroe.

„Ne,“ odvětil Carella.

„Jak na ni přišli?“ ptal se Monoghan.

„Našla ji žena, co tu byla na procházce.“

„Mluvili jste s ní?“

„Před pěti minutami. Nikoho neviděla ani neslyšela.“

„Víte, kdo to je?“

„Jmenuje se Susan Androttiová.“

„Ta mrtvá?“

„Ne, žena, která…“

„Ptal jsem se na tu mrtvou.“

„Nenašli jsme žádný doklad totožnosti. Co vy?“ obrátil se k lékaři.

„Jako co?“

„Něco kolem krku nebo na zápěstí. Cokoli, co by pomohlo identifikaci.“

„Nic.“

„Slečna Bezejmenná,“ zavrčel Brown.

„Paní Bezejmenná,“ opravil ho Monroe. „Tohle je snubní prsten, ne?“

Všichni se podívali dolů na tenký zlatý kroužek na prsteníčku levé ruky.

„Dětská nevěsta,“ podotkl Monroe.

„A má hezký kalhotky,“ neodpustil si Monoghan.

„Všechno jasné?“ zeptal se Monroe.

„Jasné.“

„Pošlete nám zprávu.“

„Ve třech kopiích.“

Brown uvažoval, jestli řeknou „na shledanou“.

„Nashle, Carello,“ rozloučil se Monroe.

Monoghan neřekl nic. Následoval svého partnera, dva černé obleky mizející v noční tmě. Doktor vzdychl, zacvakl kufřík a vstal.

„Já jsem tu hotov. Je vaše.“

„Můžeme jí sundat ten prstýnek?“ zeptal se Carella.

„Není to žádná dětská nevěsta,“ řekl, jako by právě zachytil dřívější poznámku Monroea. „Je jí tak dvacet dva, dvacet tři.“

„Můžeme?“ zopakoval Carella.

„Ovšem, jen do toho.“

„Řekněte saniťákům, že budu potřebovat pár minut.“

„Nespěchejte,“ opáčil patolog a odešel k sanitce, o niž se opírali muž a žena v nemocničních uniformách. V teplém nočním vzduchu bez ustání bzučel neviditelný hmyz. Carella přiklekl k mrtvé dívce.

V létě bývá obtížné stáhnout prstýnek, ale tenhle šel dolů snadno. Podržel ho proti světlu. Uvnitř byla vyryta tři písmena: IHS.

„Je to jeptiška,“ skoro zašeptal.

„Pamatuj si,“ říkal Juju, „že tenhle chlap na tebe nikdy nezapomene.“

„Mhm.“

„Nepřekvapilo by mě, kdyby za tím stál on.“

„Myslíš tentokrát?“

„Myslím teď, teď a tady, žes zase skončil za mřížema, člověče.“

„Tohle nic není,“ bručel Sonny. „Budu venku hned, jak můj právník zaplatí kauci.“

„A hned zase zpátky, dokud bude tenhle chlap dělat na tvým případu.“

„Myslím, že s tímhle nic nemá, Juju, fakt. Ani to není jeho rajón. Tohle je velký město, kámo.“

„Všude se něco děje, to máš recht. Ale voni maj svoje způsoby.“

„Jak to myslíš, způsoby?“

„Policajtský způsoby. Když se pustí do tvýho případu, budou tě sledovat na každým kroku dnem i nocí. Tenhle chlap dělá na tvým případu, Sonny.“

„Hm, jo.“

„Říkám ti to. Ten chlap tě pořád nosí v hlavě. I když spí. Člověče, voddělal jsi jeho tátu. Ten…“

„Pššt.“

„To ti nezapomene,“ řekl Juju tišším hlasem. „A ani ti to nevodpustí.“

Zadržovací cely byly hlučné, nebylo třeba šeptat, stejně je nikdo neposlouchal. Bylo půl desáté večer, v deset se zhasne a všichni budou pořád vzhůru, dožadovat se právníků. Nic se víc nepodobalo zoo než městská věznice. Sonnyho zadrželi dřív toho večera za to, že zbil děvku, která ho nazvala černým póvlem, přičemž sama byla černá jako stoka. Legrační bylo, že před dvěma dny vyloupil večerku, ale kvůli tomu ho nikdo neobtěžoval, protože nikdo netušil, že to udělal on. Místo toho tu seděl za ubohé napadení, za které, pokud se dostane k soudu, vyfasuje tak tři, maximálně čtyři měsíce, jak doufal. Nebo ho možná pustí i dřív – kdo by se staral o zfetovaný černý kurvy? Ta holka ještě bude litovat dne, kdy se narodila. Jakmile dorazí jeho právník s tou zasranou kaucí, vrátí se zpátky na ulici.

„A další věc,“ pokračoval Juju, „tenhle člověk se nespokojí s tím, že tě pošle za mříže, kámo.“

Juju byl jedním z těch, které potkal po příchodu sem do města. Je legrační, jak všude narazíte na stejné lidi, ať jste, kde jste. Byla to malá komunita, to, co nazývali spravedlností podsvětí. Spravedlnost v případech, kdy mrzká děvka začne řvát a vy máte na krku napadení, i když jste se jí sotva dotkl. Poctí ji malou návštěvou, i když z tohohle nic nebude, a ukáže jí, s kým má tu čest.

„Moh mě zabít,“ řekl Sonny. „Měl tu možnost.“

„O kom to mluvíš?“

„O tom fízlovi. Carellovi. Dyť víš. Ten s tím fotrem.“

„Moh tě zabít?“

„Byli jsme sami v temný uličce, člověče. On, já a jeden další z bratrů.“

„Z jakých bratrů?“

„Další polda.“

„Polda není bratr, neblbni.“

„Furt do něj hučel, ať to udělá. Ještě teď ho slyším špitat v tý uličce: ‚Dělej. Jsme tu sami. Udělej to.‘“

„Ale on to neudělal.“

„Proto si myslím, že to tolik nežere.“

„Kamaráde, kdybys zabil mýho tátu, šel bych po tobě dnem i nocí, to mi věř. Číhal bych na šanci tě dostat.“

„Tak proč to teda neudělal, když moh?“

„Byl tam svědek,“ upozornil ho Juju.

„Ten svědek byl další policajt, copak jsi mě neslyšel?“

„Poldové pořád svědčí proti sobě.“

„Myslím, že to není typ, co prahne po pomstě,“ řekl Sonny.

„Jseš si tím jistej, hm?“

„Prostě si nemyslím, že je to ten typ.“

„Hm.“

„Jinak by mě oddělal, když to šlo.“

„Hm.“

„To si myslím.“

„Dobře, že si seš tak jistej,“ přikyvoval Juju. „Protože kdyby ne, musel by ses na každým kroku ohlížet přes rameno. Nenechá tě vydechnout, člověče. Půjde po tobě. Bude tvoje nemesis. A až tě najde…“

Sonny už sotva poslouchal.

„Tak tě zabije,“ zakončil Juju.

Sonny přikývl.

„Chceš radu? Sejmi jeho, než on sejme tebe. A udělej to čistě, jinak budeš první, po kom půjdou. Čistá práce, žádný parťáci, rychle na věc a těšilo mě.“ Podíval se mu zpříma do očí. „A zapomeň, že jsme spolu mluvili.“

IHS.

Tyto iniciály Carella poprvé viděl na sošce Ježíše visícího na kříži v kostele, kam chodil jako chlapec. Stály napsané na stužce nad Kristovou hlavou s trnovou korunou. Když se zeptal babičky, co to znamená, odpověděla: „I have suffered.“1

1 Trpěl jsem. Poznámka překladatele.

Carella si byl celkem jist, že to určitě nebude ono, protože to byla anglická věta a v Jeruzalémě se mluvilo latinsky nebo hebrejsky. Proto se zeptal sestry Helen, jeptišky, která ho třikrát týdně vyučovala katechismus, což byla příprava na první svaté přijímání, a ta mu vysvětlila, že je to monogram našeho Pána a znamená to Jesus Hominium Salvator. Bylo mu teprve deset let, přeložil si to jako „Ježíš, spasitel mužů“, ale zeptal se, jestli spasil i ženy, a ona mu odpověděla, že zcela jistě a ať si sedne do zadní lavice v kostele.

O několik týdnů později, za deštivého sobotního rána, kdy na katechismus přišli jen dva další chlapci, si ho sestra Helen vzala stranou a řekla mu, že je pannou zasvěcenou Bohu. A když jim nad hlavou zaduněl hrom a blesk osvítil vysoká barevná okna, stáhla si z prsteníčku levé ruky tenký zlatý kroužek a ukázala mu písmena IHS vyrytá uvnitř a uctivě zašeptala, že ten prsten nosí jako připomínku zasnoubení se svým nebeským ženichem.

Carella nevěděl, co to znamená panna.

Význam toho slova se dozvěděl až v šestnácti nebo sedmnácti letech, a tehdy znovu začal přemýšlet o iniciálách IHS. To už přestal chodit do kostela a zřídkakdy se zabýval záležitostmi víry, ale ta písmena vídával nad Kristovou hlavou, kdykoli prošel kolem obchodu s náboženskými předměty. Už tenkrát neměl rád záhady, takže navštívil knihovnu a začal pátrat. Objevil, že nomina sacra – jak se nazývala množina jmen Ježíše Krista – se často zkracovala a jeden ze symbolů bylo řecké ΙΗΣ nebo ΙΗΣΟΣ, obvykle následované ΧΡΣ nebo ΧΡΙΣΤΟΣ, z čehož nebyl o nic moudřejší než z Jesus Hominum Salvator sestry Helen. Takže se ponořil do knih hlouběji a zjistil, že řecký nápis ΙΗΣΟΣΧΡΙΣΤΟΣ znamená Jesos Christos neboli Ježíš Kristus, a ΙΗΣ je IHS, čili řecká zkratka pro Ježíše.

Rozluštil tu šifru!

Nyní, skoro o třicet let později, nalezl iniciály IHS vyryté uvnitř zlatého snubního prstenu na ruce zavražděné ženy, a okamžitě si vzpomněl na sestru Helen a písmena na jejím prstenu, a aniž se musel dále ptát, věděl, že žena ležící v Groverově parku je jeptiška.

Carellův příruční výtisk aktuálního „Oficiálního adresáře městské katolické arcidiecéze“ jmenoval 637 jeptišek, žijících v 35 konventech a kolejích. V celém státě pak bylo 44 dalších a Carella se rozhodl nepočítat řádové sestry žijící v nich, děkuji pěkně.

Vytočil číslo arcidiecéze a pohovořil s knězem, který vyslechl jeho dotaz a sdělil mu, že nemá možnost zjistit, jestli některý z klášterů nepohřešuje jeptišku. Navrhl, aby Carella zkusil po jednom obvolat všechny, ovšem…

„Určitě víte, detektive… nebo možná ne.“

„Copak, otče?“

„Inu… v dnešní době ne všechny jeptišky žijí v klášterech. Mnoho z nich si najde obydlí poblíž pracoviště. Buď si pronajmou byt či malý dům s jednou nebo několika dalšími sestrami, nebo bydlí samy.“

„Existuje nějaký seznam?“ zajímal se Carella.

„Pardon?“

„Seznam těchto adres.“

„Obávám se, že ne. Sestry jdou tam, kde je jich třeba a kam jsou poslány. Jejich domovské kláštery znají jejich bydliště, ale zase… když nevíte, o koho se jedná, netušíte, ke kterému klášteru přísluší, že?“

„Víte, které řády pořád nosí snubní prsteny?“

„Snubní prsteny?“

„Symbolizující svazek s…“

„Ach tak. Ne. Je mi líto, to nevím.“

Carella mohl strávit následující týden a půl pátráním po řádech nosících snubní prsten s vyrytými iniciálami IHS, nebo následující měsíc a půl obvoláváním všech klášterů z adresáře – z nichž, jak si všiml, žádný neuváděl telefonní číslo – nebo se vydat snadnější cestou.

Jistojistě americkou cestou. Vyrazil se přímo do médií.

2

„Představte si, že nastoupíte do autobusu a bude ho řídit Dustin Hoffman. Tedy, za volantem bude sedět chlápek, co vypadá přesně jako Dustin Hoffman, ale vy víte, že to není Dustin Hoffman, protože kolem nejsou žádný kamery a v autobuse se nenatáčí žádnej film. Je to obyčejnej autobus a obyčejnej řidič, kterej prostě vypadá jako Dustin Hoffman. Rozumíte mi?“

„Hm,“ zabručel Carella.

„Přesně tak jsem se cítila, když jsem viděla policejní skicu Mary na první stránce novin. Myslela jsem si ‚to není Mary, to nemůže bejt Mary‘. Stejně jako že to není Dustin Hoffman, ale normální řidič autobusu. A je to Mary?“

„To nám musíte říct vy,“ opáčil Carella.

„Víte, zrovna včera jsem ji viděla, a tak vůbec…“

Seděli v sedanu Chevrolet, který si Carella s Brownem vybírali, kdykoli byl k dispozici. A dnes byl. Dívčino jméno – mluvili o ní jako o dívce, protože jí pořád bylo jen málo přes dvacet – znělo Helen Danielsová. Seděla na zadním sedadle a kouřila. Byla zdravotní sestrou, ale kouřila. Řekla jim do telefonu, že žena na titulní stránce ranního bulváru je sestra Mary Vincentová. Teď bylo skoro poledne, dusná sobota 22. srpna, a vezli ji do márnice.

„Kdy včera?“ zajímal se Brown.

„V nemocnici.“

Což byla odpověď na kde, nikoli kdy. Čekali.

„Pracujeme ve stejný směně. Od sedmi ráno do tří odpoledne.“

„Jako sestry?“

„Jako DVS. Svatá Markéta je jedna z nemocnic, který obhospodařuje jejich řád. Pracovala se smrtelně nemocnýma, hlavně s pacientama s rakovinou.“

„Co je DVS?“ chtěl vědět Brown.

„Diplomovaná všeobecná sestra. Ale ona byla lepší než kterákoli sestra, co znám, věřte mi.“

„To jste ji viděla naposled? Včera ve tři? Když směna…“

„Ano. Teda, ne ve tři. Po práci jsme zašly na kafe.“

„A pak?“

„Šla jsem na metro.“

„A ona?“

„Nevím.“

„Neříkala, kam jde?“

„Myslím, že šla domů. Už byly čtyři, možná půl pátý.“

„Jak dlouho jste ji znala?“ ptal se Carella.

„V září to bude půl roku. Když začala pracovat v nemocnici.“

„Jak si tam vedla?“

„Dobře.“

„Dobrá pracovnice?“

„Ale jistě.“

„Vycházela s ostatními jeptiškami?“

„Ano.“

„A sestrami?“

„Samozřejmě.“

„S lékaři?“

„Ano.“

„Když jste pily kávu…,“ zeptal se Brown, „kde to vlastně bylo?“

„Bistro přes ulici od nemocnice.“

„Nesledoval ji někdo?“

„Někdo, kdo by si jí neobvykle všímal?“

„Ne, na nikoho si nevzpomínám.“

„Šel za vámi někdo dovnitř?“

„Myslím, že ne.“

„Když jste se rozešly, pokračovala pěšky, nebo si chytila taxíka, nebo co?“

„Šla pěšky.“

„Kterým směrem?“

„Zahnula za roh směrem k centru.“

„K parku?“

„Ano, k parku.“

Helen Danielsová byla nemocniční sestra, takže vstup do márnice s ní nic neudělal. Nebylo to sice místo, kde sama pracovala, bylo to však známé prostředí. Následovala detektivy do nerezové místnosti s nerezovými pitevními stoly a nerezovými pulty a počkala, až ošetřovatel ve službě vytáhne šuplík s neidentifikovaným tělem. Prohlédla si obličej a přikývla.

„Ano, je to Mary Vincentová,“ a vyběhla ven zvracet.

Prvním faktem o tomhle městě, který musíte pochopit, je to, že je velké. Někomu, kdo přijel z Dlouhých Lánů v Indianě, se těžko vysvětluje, že můžete vzít celé jeho městečko a nacpat ho do malého koutku v nejmenším z pěti samostatných městských obvodů, a pořád vám zbude místo pro taková rušná sídla jako Tři Chalupy z Wyomingu a Ovčí Lhota z Jižní Dakoty.

Město je také nebezpečné. To je další věc, kterou je záhodno vědět. Zapomeňte na uklidňující letáky vydávané radnicí. Požádejte starostu, aby si ve dvě ráno vyšel sám do některého z koutů města připomínajícího bezútěšnou měsíční krajinu, a druhý den ráno s ním udělejte rozhovor na nemocničním lůžku, kde se ho zeptáte na nižší míru zločinnosti a zlepšenou práci policie. Nebo se jen každý večer dívejte na prvních deset minut zpráv o jedenácté a během okamžiku uvidíte, co dokáží lidi v tomhle městě provádět jiným lidem. V posledních těchto zprávách byla veřejnosti, zvyklé na mrtvoly vynořující se na rozličných místech, předložena reportáž o neznámé mrtvé jeptišce. Zlé věci se v tomto městě stávají každou noční hodinu, a stávají se v celém městě.

Takže pokud sem přijdete s názorem, že za zavřenými dveřmi se stane drobná vraždička a nějaká dáma s obarvenými vlasy ji vyřeší ve volném čase, kdy se nestará o svou růžovou zahradu, pak jste se dostali v nesprávnou roční dobu do nesprávného města. V tomhle městě si musíte dávat pozor. V tomhle městě se neustále něco děje, a to všude, a nemusíte být detektivem, abyste ve vzduchu cítili zlo.

Včera večer přišla domů z práce a zjistila, že její byt byl „vyloupen“, jak oznámila, když telefonovala na policii. Dva uniformovaní policisté ji opravili, že správný výraz je „vykraden“, jako by na tom záleželo, a pak jí kladli spoustu pitomých otázek o „přístupu“ a „zranitelnosti“, o čemž si domyslela, že znamená „kdo má klíče k domovním dveřím“ a „které okno vede na požární schodiště“. A teď – o pouhý jeden den později – jsou tu dva detektivové v civilu, co kladou stejné hloupé otázky. Její nejlepší přítelkyně Sylvia, do jejíhož bytu se někdo vloupal touto dobou před rokem, jí sdělila, že v celém městě neexistuje jediný zdokumentovaný případ, kdy by policie chytila toho, kdo to spáchal, nebo dokázala vrátit ukradené věci. Byla to jen ztráta času a peněz daňových poplatníků. Ale deset minut po půl jedné dne následujícího po vloupání tu byli, zrovna když před sebou měla kopu sobotních odpoledních pochůzek.

„Omlouváme se, že obtěžujeme,“ řekl ten plešatý. Představil se jako Meyer Meyer, ale to přece nemůže být něčí jméno! Byl to vysoký, hřmotný muž v bledě modrých kalhotách a lehkém sportovním saku, s rozepnutým límcem košile ohnutým přes límec saka, jak to nosívali mladíci v Americe ve čtyřicátých letech a nyní je módní u ruských gangsterů, což viděla v magazínu Life.

„V kolik hodin jste včera večer přišla domů z práce?“ zeptal se ten blonďatý. Byl to fešák, pokud vás zajímali kluci ze Středozápadu vyrostlí na jablkovém koláči a čokoládovém mléku, o pár centimetrů vyšší než jeho parťák a stejně široký v ramenou. Oběma bylo mezi pětatřiceti a čtyřiceti, pro ni byli příliš mladí, ne že by tedy měla zájem. Annie Kearnsové bylo skoro přesně na den čtyřicet dva let. Narozeniny slavila v úterý osmnáctého, byla tedy Lev, což pyšně prohlašovala na každém prvním rande. Annie absolvovala spoustu prvních rande. Hned ji napadlo, jestli je některý z těchto dvou nudných patronů ženatý, protože policejní práce vypadala jako mimořádně nebezpečné zaměstnání.

„Většinou bývám doma chvíli před šestou,“ vysvětlila.

„A včera?“

„Taky.“

Mysleli si, že jim říká, že bývá doma v šest, protože včera dorazila až v sedm? Co je to za mentalitu? Nebo snad chtějí naznačit, že si ona sama vyloupila byt, vlastně vykradla, kčertu? Pracovala v R&R RIBBONS, kde se vyráběly lesklé červené, modré, zelené a zlaté rozetky, ze kterých sloupnete fólii a přilepíte je na dárek. Srpen byl v R&R (což byla zkratka pro Rosen a Riley) nejrušnější měsíc. V srpnu přicházely všechny vánoční objednávky. V říjnu se pak odesílaly. Toho mizerného zloděje, který se jí včera vloupal do bytu, jí byl k tomu všemu čert dlužen.

„Jak to tady vypadalo?“ zeptal se Meyer.

„Promiňte, ale říkal jste Meyer Meyer?“ otázala se Annie.

„Ano, madam, je to tak,“ přisvědčil Meyer.

„Zvláštní,“ podotkla.

„To ano,“ souhlasil.

Milý a příjemný, jako zubař, co ošetřuje především děti. Znovu se zamyslela, jestli je ženatý. Škoda že to není opravdový zubař. Přivést domů mámě policajta, to by byla scéna, pane. Ten blonďák koukal na zarámovaný obraz na zdi, na němž pan Rosen se svou ženou v norkovém kožichu lepil obrovskou mašli na obrovský balík před největším obchodním domem ve městě před sedmero Vánoci, kdy silně sněžilo. Poslední Vánoce nesněžilo vůbec. Vlastně nesněžilo celou zimu. Lidé byli za mírnou zimu vděční. To máme ale štěstí, říkali všichni. Teď bylo takové horko, že jste se mohli rozpustit v kalhotách a na ulicích všichni klečeli s rukama na zemi a modlili se za trošku vánku, takový je život, pomyslela si.

„To je pan Rosen,“ řekla mu koketně. „Jeden z mých šéfů.“

„Hezké,“ opáčil.

Typická odpověď blbého policajta. Hezké. Jmenoval se Bert Kling. Jméno, které odpovídalo jeho evidentní inteligenci.

„Jak tedy byt vypadal, když jste přišla?“ otázal se Meyer.

„Stejně jako vždycky,“ odpověděla.

Když jste tak zvědaví, jak byt vypadal, pomyslela si, proč jste nepřišli včera v noci, abyste ho viděli ve stavu, jak byl vyloupen? Není divu, že nikoho nechytíte.

„Byl tu nepořádek nebo tak?“ zajímal se Kling.

„Ne. Čistě uklizeno.“

„Kdy jste si uvědomila, že tu někdo byl?“

„Když jsem našla krabici se sušenkami.“

„Na posteli?“ otázal se Meyer.

Dokáže číst myšlenky? Nebo mu ti dva ze včerejška předali přepis její výpovědi?

„Ano, na polštáři. Čokoládové sušenky.“

Ty sušenky ji doháněly k zuřivosti. Ta nestoudná drzost! Chlap se vloupá dovnitř, ukradne jí všechny šperky a liščí kožich, který ji stál dva tisíce dolarů, a pak má ještě tu drzost nechat jí na polštáři krabici čokoládových sušenek! Je to jako plivnutí do očí. Copak si myslel, že je snad bude jíst? Kdo ví, co v nich bylo, jaký jed do nich zamíchal, ten zatracený blázen!

„Chceme jen mít jistotu, že se jedná o téhož pachatele,“ vysvětloval Meyer. „Už se objevil v novinách a televizi a někdo by se po něm mohl opičit.“

„Dali vám seznam?“ zeptala se Annie.

„Ti důstojníci, co u vás byli? Ano, dali. Díky. Teď na tom pracujeme my.“

„Říkají mu Cukrář,“ oznámil Kling.

„Roztomilé,“ protáhla obličej. „Jestli ho někdy chytnete, já mu ukážu, jak se peče.“ Na okamžik zaváhala, než se zeptala: „Chytnete ho?“

„Pokusíme se,“ odvětil Meyer.

„Oukej, ale chytnete ho?“

„Procházíme zastavárny všude ve městě, možná dostaneme hlášku, kdo ví?“ pokrčil Kling rameny.

„Každý den taky zatkneme spoustu lidí,“ dodal Meyer. „Někdo z nich o něm možná něco utrousí, kdo ví?“

„Jak to myslíte?“

„Zloději spolu mluví a dozvídají se věci, díky kterým s námi smlouvají.“

„Jako třeba?“

„Jako tenhle chlapík, co nechává sušenky na polštáři, se mohl zmínit, že byl přede dvěma dny v bytě na Jižní dvacáté, například.“

„Opravdu vám tohle někdo řekl?“

„Ne, jen jsem vám dával příklad.“

„Takže to, co říkáte, je vlastně jen otázkou štěstí, je to tak?“

„Ne, vůbec ne,“ bránil se Kling.

„Vůbec ne,“ zopakoval Meyer.

„Máme tu nějakou ozvěnu,“ ucedila Annie. „Co to teda je, když ne štěstí? Pošlete seznam do bazarů a doufáte, že nějaký zastavárník uvidí můj safírový prsten a zavolá vám? Nebo zatknete nějakého násilníka nebo bankovního lupiče a doufáte, že udá svého nejlepšího kamaráda, který je zrovna náhodou… jak jste to říkal?“

„Cukrář.“

„Roztomilé,“ protáhla znovu obličej. „Co to je, když ne štěstí?“

„Ano, počítá se s určitou dávkou štěstí,“ souhlasil Meyer. Ten hodný zubař.

„Ale také provádíme spoustu pátrání,“ řekl Kling.

„Jako třeba?“

„To by bylo dlouhé vysvětlování.“

To se vsadím, pomyslela si.

„Mně to připadá,“ pokračovala, „že se můžu se svými věcmi rozloučit, co?“

„Možná vás překvapíme,“ usmál se Kling.

„Překvapte radši pana Cukráře.“

Když Carella přišel na služebnu, čekal na něj na stole vzkaz od paní Annette Ryanové. Stálo v něm, že může identifikovat mrtvou jeptišku, jejíž obrázek viděla ráno v televizi, a žádala, ať jí zavolá. Když se s ní ve dvě odpoledne spojil, doznal, že Annette Ryanová je sestra Annette Ryanová, která byla duchovní vedoucí Mary Vincentové poté, co přišla sem do města z domovského sídla řádu v San Diegu. Carella se zeptal, zda ji může přijet navštívit, a dostal adresu kláštera v Riverheadu. Zavěsil sluchátko a otočil se k Brownovi, který usedal za svůj stůl.

„Ani si nesedej,“ řekl.

Hondu, kterou řídil Sonny Cole, mu půjčila devatenáctiletá dívka, se kterou se seznámil před třemi měsíci. Občas se s ní scházel, chodili do kina a podobně. Když její máma nebyla doma, byla ochotná mu ho vykouřit, ale opíchat se nenechala ze strachu před otěhotněním. S děvkami je to o hodně jednodušší, nemusíte se zaobírat žádným dvořením a brát nějaké ohledy. Sonny nenáviděl omezování.

„Proč potřebuješ toho chlapa sledovat?“ ptala se Coral. Celé jméno, které jí její jižanská máma dala, bylo Coralee, ale zkrátila si to na Coral hned, jak dovršila patnáct let. Studovala druhý ročník na univerzitě Ramsey a chtěla být televizní hlasatelkou. Čistá jako padlý sníh. Udělej to čistě, chlape, protože budeš první, po kom půjdou. Čistá práce, žádný parťáci, rychle na věc a těšilo mě.

„Dluží mi prachy,“ vysvětloval Sonny. „Jestli zmerčí, že po něm jdu, zdrhne z města.“

„Takže ho musíš sledovat v mým autě.“

„V jakýmkoli autě. Ale bude fajn, když mi půjčíš svoje.“

„Proč za ním zkrátka nedojdeš a o ty peníze si neřekneš?“

„Tak to nefunguje, zlato,“ usmál se.

„Za co ti vůbec dluží?“

A tak Sonny stvořil ze vzduchu velký příběh o tom, že ten člověk je policejní důstojník, který si vzal jeho sestřenici…

„Tvoje sestřenice se vdala za policajta?“ nechtěla uvěřit Coral.

„Jo. Po třech měsících se rozešli.“

„Pche.“

Sonny jí pověděl, že jeho sestřenice ležela v nemocnici a potřebovala podstoupit drahou operaci a Sonny zašel do banky a vybral skoro všechny svoje celoživotní úspory, aby je půjčil jejímu manželovi, protože během války v Zálivu mu v poušti zachránil život, samé kecy, a když se sestřenice uzdravila, Sonny chtěl peníze vrátit, protože se mu naskytla příležitost k velkýmu obchodu, ale oni dva se mezitím rozešli a Sonny se nyní snaží vypátrat, kam se přestěhoval, on nebo sestřenice, protože když naposledy přijel k nim do bytu, domovnice mu pověděla, že se odstěhovali bůhvíkam, a proto ho sleduje, že se mu třeba podaří najít sestřenici, chápeš, dělali jí něco s ledvinou a stálo to dvacet tisíc jeho těžce vydělaných dolarů, takže teď by mohl apelovat na její dobrotu, aby kontaktovala svýho manžela, o němž si Sonny myslel, že je jeho nejbližší přítel na světě, což všechno byly jen prázdný řeči.

Ale půjčila mu auto.

Sonny byl dobrý řidič. Zůstal přilepený na modrý sedan vpředu a zároveň si udržoval diskrétní odstup. Během pár dní se naučil podrobnosti o každém Carellově pohybu. Našel si místo, kde si na něj může počíhat a oddělat ho. Musí být sám. Zastřelí ho zezadu. Sbohem, nemesis. Hned jak jeho právník zaplatil kauci a pustili ho z basy, ve slovníku si našel: Nemesis – osoba, která koná nelítostnou mstu nebo zkázu.

Mezitím bylo nutné být opatrný. Pomalu a v klidu. Pronásledoval policajty, takže předpokládal, že vědí, co je sledovačka. Zase smíšená dvojice, všiml si. Copak policejní sbor schválně páruje černochy a bělochy, aby udržel mír? Pro bratry, kteří vstoupili do nepřátelského tábora, měl jen opovržení. Kam to ale ksakru jedou?

Klášter řádu Kristova milosrdenství se nacházel v ulici lemované stromy v části Riverheadu, která klidně mohla být novoanglickou vesnicí. Toho horkého letního odpoledne se nad květinovými záhony, lemujícími chodník vedoucí k obloukové dřevěné bráně nenápadné kamenné budovy, kde měla domov sestra Annette Ryanová a jedenáct dalších jeptišek, vznášeli motýli. Po jedné straně konventu se nacházel hřbitov a naproti stál malý kamenný domek. Jeptiška v hábitu byla v těchto dnech už řídkým zjevem, ale té, která jim přišla na zazvonění otevřít, bylo nejméně sedmdesát let a měla na sobě prosté černobílé roucho řádu, na krku jí visel dřevěný křížek a na prsteníčku levé ruky se třpytil tenký zlatý kroužek. Vedla je dovnitř tichou chodbou bez ozdob a diskrétně zaklepala na klenuté dveře na konci.

„Ano, pojďte dál, prosím,“ ozval se ženský hlas.

Sestra Annette Ryanová…

„Říkejte mi Annette, prosím,“ vybídla je okamžitě.

… byla vysoká štíhlá žena, podle Carellova odhadu těsně před šedesátkou, oblečená do kalhot na míru, bleděmodrého bavlněného svetru a polobotek na nízkém podpatku. Měla výrazné lícní kosti a plné rty, nakrátko ostříhané prošedivělé vlasy a oči stejné barvy jako pás trávy třpytící se v ambitu za klenutými okny s tabulkami z olověného skla. Jeptišku, která jim přišla otevřít, představila jako sestru Beryl, patrně s ohledem na její věk, a pak nabídla detektivům čaj.

„Ano, děkuji,“ řekl Brown.

„Děkuji,“ kývl Carella.

„S čím ho chcete?“ otázala se sestra Beryl. „Mléko? Citron? Cukr?“

„Pro mě jenom mléko,“ poprosil Brown.

„Citron, prosím,“ řekl Carella.

Sestra Beryl se vlídně usmála a cupitala pryč. Carellovi vždycky připadalo, že sestry v rouchu se pohybují rychle, jako hračky na provázku. Možná to bylo tím, že pohyb nohou zakrývala dlouhá objemná sukně. Dveře se za ní tiše zavřely. Studovna plná knih utichla. Zvenku byl slyšet postřikovač neúnavně zalévající trávník.

„Žádné dobré zprávy,“ odtušila Annette a nevěřícně zavrtěla hlavou.

„Máte pravdu,“ souhlasil.

„Máte už něco?“

„Nic.“

„Jak mohu pomoci?“

„No, víme, že pracovala…,“ začal Carella.

„To bylo její poslední místo, víte.“

Brown to už konzultoval se svým notesem. „Mám tu napsáno půl roku. To tvrdila sestra jménem Helen Danielsová.“

„Ano, je to tak. Svatá Markéta je jedna ze tří nemocnic obhospodařovaných jeptiškami. Náš řád byl založen výslovně pro péči o nemocné, zvláště ty zchudlé. Je to samozřejmě už dávno, v roce 1837 v Paříži. Charita se během let poněkud změnila…“

Charita, pomyslel si Carella, ale nic neřekl.

„… a nyní zahrnuje i učení postižených. Ve vedlejším domě například máme školu pro neslyšící a další v Calm’s Pointu pro nevidomé.“

Carella uvažoval, má-li se zmínit, že jeho žena je hluchoněmá a nepovažuje ji za postiženou. Nechal to být.

„Mary pracovala s pacienty v konečném stadiu. V tom byla úžasná.“

„To jsme pochopili,“ řekl Carella.

„Zbožná jeptiška,“ pokračovala Annette. „A neobyčejný jedinec. Bylo jí teprve dvacet sedm, ale byla tak vyzrálá, tak soucitná.“

Na okamžik odvrátila hlavu, snad aby skryla slzu, a prázdným pohledem se dívala skrz otevřené okno, za nímž se otáčel postřikovač. Ozvalo se zaklepání na dveře. Vešla sestra Beryl s podnosem, který postavila na nízký stolek.

„Už se to nese,“ řekla překvapivě bujaře na ženu svého věku. „Nechte si chutnat.“

„Děkuji, sestro Beryl.“

Stará jeptiška přikývla a prohlédla si stolek, jako by nepřipravila jen čaj, ale také vyrobila podnos, na němž spočíval. Potěšena tím, co viděla, znovu přikývla a odkvačila z místnosti, až sukně jejího černého hábitu šustila o kamennou podlahu.

„Kde pracovala Mary předtím?“ zajímal se Carella. „Říkáte, že tohle byla její poslední práce.“

„Ano, přišla sem ze San Diega. Tam je naše hlavní sídlo. Vlastně těsně vedle San Diega. Ve městě jménem San Luis Elizario.“

„Takže vy jste ji poznala, až když přišla na východ,“ řekl Brown.

„Ano. Setkaly jsme se v březnu. Naše hlavní představená mi volala ze San Diega a požádala mě, abych pomohla Mary se tu usadit.“

„Vaše hlavní…?“

„Dřív jsme říkaly matka představená. Doba se změnila, a jak. Druhý vatikánský koncil,“ zvedla oči v sloup, jako by pouhé vyřčení těch slov dokázalo vyvolat představu revoluční reformy, která se prohnala církví v šedesátých letech. „I hlavní představená je už trochu z módy. Některé komunity se vracejí zpět k matce představené. Ale také se jí říká prezidentka a provinční nebo vrchní velitelka a pověřená představená nebo prostě správkyně. Může to být nesrozumitelné.“

„Mary Vincentová bydlela tady?“

„Myslíte tady v klášteře? Ne, ne. Tady nás je jen dvanáct.“

„Kde tedy bydlela?“ zeptal se Brown.

„Pronajala si malý byt poblíž nemocnice.“

„Mají jeptišky něco takového dovoleno?“

„Dnes už je to jiné,“ potlačila Annette úsměv. „Dnes se více než na společenství soustředíme na jedince.“

„Můžete nám dát její adresu?“

„Samozřejmě.“

„A jméno a telefonní číslo hlavní představené v San Diegu, prosím.“

„Ano, jistě,“ řekla Annette.

„Co jste myslela tím, že jste byla pro Mary duchovní vedoucí?“ otázal se Brown.

„Její rádce, pomocník, přítel. Každý potřebuje někoho, s kým by si občas popovídal. I řeholnice mají osobní problémy, chápejte. Všichni jsme lidé.“

Řeholnice, říkal si Carella, ale opět mlčel.

„Kdy jste spolu naposledy hovořily?“ zeptal se.

„Předevčírem.“

„Tenhle čtvrtek?“ vyhrkl překvapeně Brown.

„Ano.“

Oběma detektivům neuniklo, že přišla navštívit svou duchovní vedoucí den před vraždou. Oba zajímalo proč. První tah učinil Brown.

„Měla nějaký problém?“ zeptal se.

„Ne, ne. Jen si chtěla popovídat. Vídáme se každých pár týdnů. Buď přijde sem do kláštera na večeři, nebo za ní zajedu do města.“

„Takže to nebyla mimořádná návštěva.“

„Vůbec ne.“

„Neměla na srdci nic konkrétního.“

„Nic.“

„Žádný duchovní problém.“

„Žádný nezmínila.“

„Existovalo něco, co ji trápilo?“

„Vypadala jako obvykle.“

„Nezmínila se o výhrůžných telefonátech?“

„Ne.“

„Nebo dopisech?“

„Ne.“

„Neslídil někdo kolem domu, kde bydlela?“

„Ne.“

„Nebyl někdo nespokojen s její ošetřovatelskou péčí?“

„Ne.“

„Nějaký příbuzný nebo známý někoho, o koho pečovala?“

„Nic takového.“

„Někdo mírně ukřivděný…“

„Nikoho takového nezmínila.“

„… nebo kdo by ji lehce obtěžoval?“

„Nikdo.“

„Napadá vás, co mohla včera dělat v Groverově parku?“

„Ne.“

„Neříkala, že možná půjde do parku?“

„Ne.“

„Dělala to běžně?“

„Nevím.“

„Prošla by skrz celé město do parku, aby si tam sedla na lavičku?“

„To si nedovedu představit.“

„Neříkala, že se tam půjde pomodlit nebo tak něco?“ zeptal se Brown. „Nebo rozjímat? Něco na ten způsob.“

„Ne, modlila se ráno doma. Půl až tři čtvrtě hodiny, než odešla do nemocnice. A jednou nebo dvakrát týdně chodila na mši.“

„Kam?“

„Kam do kostela?“

„Ano?“

„K Naší květinové paní. Dám vám adresu, jestli chcete. A jméno kněze.“

„Když budete tak hodná,“ řekl Carella.

Annette se majestátně zvedla a klouzala místností, jako by na sobě měla roucho. Otevřela zásuvku dlouhého psacího stolu a vyndala z ní adresář v kožených deskách. Když listovala zápisníkem, zamumlala přes rameno: „Prosím, najděte toho, kdo to udělal.“ Znělo to skoro jako modlitba.

Než se dostali zpátky na služebnu, byly tři hodiny a pět minut. Zavolali do domovského kláštera v San Luis Elizariu. Žena, s níž mluvili, se představila jako sestra Frances Kelleherová, asistentka hlavní představené. Byla šokována a zděšena, když se dozvěděla, že Mary Vincentová byla zavražděna, a omluvila se za nepřítomnost sestry Carmelity, která momentálně pobývá v Římě.

„Měla by se vrátit za tři dny, chcete-li zavolat znovu.“

Carella si poznačil do kalendáře datum 25. srpna.

„V tuto chvíli se snažíme nalézt její rodinu, abychom ji informovali. Můžete nám poskytnout nějaké informace?“

„To určitě můžeme,“ odpověděla sestra Frances. „Přepojím vás do kartotéky.“

Jeptiška z kartotéky zvedla telefon se srdečným „Louise Trachtová, dobré dopoledne,“ načež hned dodala „Och, už je deset minut po poledni.“

„Tak tedy dobré odpoledne,“ opáčil Carella a představil se. Vychrlil na ni prakticky stejné informace jako na sestru Frances. Dočkal se podobně šokované reakce, i když sestra Louise přiznala, že Mary zas až tak dobře neznala. „Podívám se do její složky,“ řekla a na dvě nebo tři minuty se vzdálila od telefonu. Když se vrátila, oznámila: „Oba její rodiče jsou mrtví, ale mám adresu a telefonní číslo na jejího bratra ve Filadelfii, chcete-li ho.“

„Prosím,“ požádal Carella.

Vincent Cochran spal, když se mu Carella v sobotu odpoledne ve tři čtvrtě na čtyři dovolal. Okamžitě Carellovi řekl, že je varietním komikem a že se dostal do postele někdy v sedm, osm hodin ráno.

„O co jde?“ zeptal se. Jeho hlas zněl rozmrzele a naštvaně. Nebyla to zrovna nejpříhodnější chvíle, kdy ho informovat o vraždě sestry. Carella se zhluboka nadechl.

„Pane Cochrane, nerad bývám poslem podobných zpráv, ale…“

„Stalo se něco Anně?“ zajímal se Cochran okamžitě. Carella nevěděl, kdo je Anna.

„Ne, jde o vaši sestru,“ řekl a vrhl se do toho po hlavě. „Včera v noci byla u nás v Groverově parku zavražděna.“ Na druhém konci linky bylo ticho. „Teprve dnes ráno jsme ji identifikovali.“ Ticho se prodlužovalo. „Vaše jméno a telefon nám poskytl její řád v San Diegu. Je mi líto, že přináším špatnou zprávu.“

Ticho.

„Mluvím s jejím bratrem, pane?“

„S bývalým bratrem,“ špitl Cochran.

„Prosím?“

„Ano, dokud ještě byla Kate Cochranovou. Byl jsem jejím bratrem, než se stala sestrou Mary Vincentovou.“

„Prosím?“

„Než se stala jeptiškou.“

Na lince se opět rozhostilo ticho.

„Pane Cochrane,“ řekl Carella, „ostatky vaší sestry jsou momentálně uloženy v márnici Buena Vista zde v Isole. Pokud byste chtěl udělat přípravy k pohřbu…“

„Proč bych měl?“ dopálil se Cochran. „Je to pět let, co jsem s ní naposledy aspoň mluvil! Proč bych ji teď měl chtít vidět?“

„Tedy, pane…“

„Řekněte její milované církvi, ať ji pohřbí. Možná se tak dostane do nebe dřív.“

Ve sluchátku to cvaklo. Carella hleděl na telefon.

„Přijede?“ zeptal se Brown.

„Myslím, že ne,“ odpověděl Carella.

Carl Blaney měl fialové oči. Na patologa to možná bylo výstřední, ale prostě je měl – ani modré, ani šedé, ale fialové, jako se říkalo o očích Elizabeth Taylorové. A také poněkud smutné, jako by viděly už příliš mnoho vnitřních orgánů v příliš mnoha stupních poranění.

Za deset minut pět toho sobotního odpoledne pozdravil Carellu a měl tolik slušnosti, že neřekl ani slovo o tom, že má skoro tři hodiny zpoždění, protože si domluvili schůzku na druhou. Carella ihned vysvětlil, že se musel táhnout celou cestu do Riverheadu v třicetistupňovém vedru po ucpaných silnicích, a když se vrátil na služebnu, čekalo ho několik telefonátů. Nic z toho Blaneyho ani za mák nezajímalo.

Pověděl Carellovi, že na pitevně stejně nikdo nikam nespěchá, a kromě toho teprve teď skončil s pitvou neznámé ženy, které okamžitě začali říkat Jeptiška, a posléze zdejší šprýmař vymyslel pojmenování „Ježíška“. Tuto situaci teď přišel Carella napravit.

Už Blaneyho prvotní ohledání odhalilo masivní odřeniny charakteristické pro uškrcení rukama. Modročerné modřiny od bříšek prstů, oválného tvaru a s neostrým okrajem. Srpkovité otisky nehtů. Pak opřel ramena o podložku hlavy, vyjmul vnitřnosti i mozek a nechal vytéct krev ze spodiny lebeční. Když krev přestala vytékat i z hrudi, začal ohledávat nedotčené krční orgány. Nejprve provedl řez těsně pod bradou, aby si mohl orgány dobře prohlédnout a nemusel s nimi manipulovat.

„Při uškrcení rukama,“ vysvětloval, „obvykle dochází k fraktuře hrtanu. Hledal jsem rohy, protože právě ty jsou měkkou částí štítné chrupavky, a proto…“

„Rohy?“

„Konce jazylky. U starých lidí, kteří utrpěli smrtelný pád nebo náhodný úder do krku, občas najdeme frakturu zvápnělé jazylky. Ale většinou jsou podobné zlomeniny způsobené uškrcením. To neznamená, že bychom nedostávali uškrcené staré lidi. Dokonce uškrcené a znásilněné. Kolik té vaší jeptišce bylo?“

„Dvacet sedm.“

„Jasně. Samozřejmě, k frakturám občas dochází i během pitvy, ale pak nenajdeme vnitřní krvácení. Krvácení do tkání přilehlých k fraktuře larynxu, jakkoli slabé, znamená, že k tomu došlo, dokud byla oběť ještě živá. Našli jsme krev. Byla uškrcena, Steve, o tom není pochyb.“

„Byla také znásilněna?“

„Kdykoli je obětí uškrcení žena, běžně prohlížíme i genitálie. To představuje hledání spermatu v poševní sliznici a určení kyselosti vaginálního výtěru. Nebyla znásilněna, Steve.“

„Oznámím to Vraždám.“

„Mimochodem…“

Carella se na něj ohlédl.

„Jsi si jistý, že je to jeptiška?“

„Proč?“ zajímal se Carella. „Co jsi ještě našel?“

„Prsní implantáty.“

3

„Pak to není jeptiška,“ řekla Carellova matka.

„Nebuď tak staromódní,“ napomenula ji jeho sestra.

„Co je na tom staromódního? Jeptiška si nenechává zvětšovat prsa, Angelo. To je vše.“

Carella očekával, že zkříží prsty a plivne si na ně, jak to dělávala v dětství. Problémem znakové řeči je, pomyslel si, že prsty nedovedou šeptat. Včera po večeři pověděl Teddy o Blaneyho objevu a nevšiml si, že dvojčata – která předstírala, že hrají Monopoly na podlaze na druhém konci místnosti pod imitací Tiffanyho lampy – odezírají jejich rozhovor, fascinována každé po svém předmětem diskuse.

Podle Blaneyho existovaly před rokem 1992 tři typy výplní implantátů – silikonový gel, solný roztok nebo kombinace obojího, přičemž solanku obsahovala jedna část elastomeru a silikon druhá. Když bylo objeveno, že gel může proniknout skrz obal a dostat se do jiných částí těla, kde může být potenciálně karcinogenní, byly silikonové implantáty zakázány.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy To veliké zlé město.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.