Z omšelého saka

Copyright © Josef Fousek, 2019

ISBN 978-80-7617-482-5

„Dál s vírou chodím světem,

ač kroky zmáhá únava,

lžu vnukům a svým dětem,

že Dobro nad Zlem vyhrává.“

Kniha vydána u příležitosti osmdesátých narozenin autora.

(nar. 12. 3. 1939)

Z celého srdce děkuji prof. Ivanu Vaňkovi

a kolektivu lékařů a sester VFN v Praze,

kteří opravili v roce 1999 mé srdce.

Upřímný dík vzdávám kladenským lékařům

a zdravotníkům, kteří mi pomáhají

překonávat trable, které přináší stáří.

VĚNOVACÍ ÚVOD

Tuto knihu s úctou věnuji dobrým lidem, se kterými jsem se potkával a potkávám. Své rodině, svým dětem, vnoučatům, lékařům, zdravotním sestrám, lékárníkům a svým přátelům u nás i za hranicemi. Dne 6. června 2018, sedmdesát tři let po konci světové války, jsem knihu dopsal.

Na konci války mi bylo šest let. Co všechno mne čeká, jsem tenkrát netušil. Nevěděl jsem, že mne poválečná realita zformuje do dnešní podoby. Ti, kteří mi otravovali život, si moji knihu nepřečtou. A já jim za to upřímně děkuji. Napsal jsem ji pro ty, kteří se nenechali a nenechávají oblouznit jakýmikoli sliby jakýchkoli režimů.

FEJETONY Z OMŠELÉHO SAKA
(2017)

V hotelu Florián, kde jsme s Jarmilou byli ubytováni, jsem měl hezký a unavený pocit. „Zanechal jsi za sebou radost a spokojené diváky!“ říkal jsem si. Putování za diváky mne zaneslo do líbezné a pracovité obce Hrušky u Slavkova. V srdci jsem si zde uschoval hezký okamžik. Hruškovský občan mi podal ruku a jeho vnuk přikývl. Muž mi udělal křížek na čelo a usmál se. Byl jsem z toho trochu na měkko. Pozdně jsem večeřel s nebývalou chutí, kterou dobře znají kočující komedianti. V útulném hotýlku jsem zapomínal, že za necelé dva roky budu osmdesátiletý stařec.

Jarmila, moje nepostradatelná žena a kamarádka, shovívavě sledovala, jak se kochám moravskou jitrnicí a cpu kyselým zelím. Jako by mně Pán Bůh dovolil, za moji práci, abych nepocítil žlučníkové drama. V kapse jsem měl panzynorm. Naproti hotelu se ozval nostalgicky vlak a rozsvítil se zelený semafor. Byl to zřejmě důvod, že jsem si vybavil ve vzpomínkách divadlo Semafor.

„To sako je už jako z popelnice!“ zašeptala náhle Jarmila. Věděl jsem, že má pravdu, ale copak může žena pochopit, co pro mne to černé sako znamená? Koupilo mi ho divadlo Semafor! Miloslav Šimek, Uršula Kluková a Jiří Krampol pro mne sako vybírali v Domě módy na Václavském náměstí.

„Pepik je z Kladna, ten zná jenom montérky a Rudou záři z haldy nad Kladnem,“ poznamenal Jiří.

„Pepa je štramák! Sluší mu!“ prohlásila Uršula Kluková. A teď, že bych to omšelé sako měl vyhodit do popelnice? Vždyť se mnou cestovalo do stovek měst v naší vlasti, v Evropě i za oceány zdobilo mou postavu. Na hrudi a ramenech ošoupané od popruhu kytary, mnohokráte zbaveno v čistírně potřísnění od „kokakoly“, vína, kávy i slivovice. V té chvíli jsem své sako s láskou pohladil. Je slušné vyhodit vzpomínky do kontejneru?

Náhle jsem se rozhodl.

„Jarmilko, v listopadu v něm budu hrát naposled v Českém rozhlasu Plzeň, kde mám vystoupení pro posluchače. A všem řeknu, a bude to slyšet celý západ, že se s tím sakem loučím, kvůli tobě!“

Pan Michal, šéf hotelu Florián, zaslechl má slova: „A my, vás, zde kdykoli přivítáme, i když budete mít jiné sako! Sako může být černé, ale duše má být čistá!“

Pokaždé, když mne někdo pochválí, trochu zčervenám. Mnozí si o mně vytvořili vlídný obraz. Nevím, zda je pravdivý. Pan Michal přinesl božský nápoj. Moravskou meruňkovici! Vypil jsem ji s velkou chutí. V duchu jsem se rozhodl, že příští knihu nazvu Fejetony z omšelého saka. Slíbil jsem si, že to sako nikdy nevyhodím.

„Umře se mnou!“ zašeptal jsem. Jarmila poprosila pana šéfa, aby mi už druhou sklenku meruňkovice nenosil. Jenom vám čtenářům prozrazuji, že si občas říkám, proč vyhazujeme staré věci, které nám celý život slouží? Mám pocit, že je to stejný počin, jako když muž opustí svou ženu, když jí čelo ozdobí vrásky. Dávno budeme tlít v zemi a někteří nadšenci budou kupovat v bazarech cetky, které byly pro nás za života svátostmi. Nemohu se dívat bez dojetí na plné stěny našeho bytu. Pro mnohé jsou to bezcenné maličkosti, špurky…

V krabičce od foukací harmoniky jsou tři kaštany z Křivoklátu od vnuka Matěje, v hrnečku z Austrálie je tužka z Londýna od vnučky Kristýnky. Na stěně visí obraz škuneru, který pro mne namaloval vnuk Josef, nad dveřmi je zavěšen kříž, který mi koupila dcera Ivanka v Eltmannu. Píši na starém počítači, který mi daroval můj syn Tomáš, „šetsetdvojkou“, a na nohou mám bačkory od své ženy Jarmily. Na dveřích visí na háčku ošumělé černé sako.

Dívá se na mne vyčítavě: „Ty mne chceš vyhodit?“

Znenadání mne sevřel bolestný pocit: „Je to možné, že se s těmi nádhernými věcmi jednou rozloučím?“ Na lidi jsem nechtěl ani pomyslet. Vždyť bych bez nich nemohl žít. Z dálky z nádraží slyším píseň Honky Tonky Woman. Zpívá můj oblíbený zpěvák Pete Kaplan. Dívám se na nebe a šeptám: „Jestlipak o tom víš? Tvoji píseň si pouští šedivý starý muž z magnetofonu, který pamatuje šedesátá léta. Sedí na bedně a čeká na kdovíjaký vlak!“

Jarmila se usmála: „A má staré černé omšelé sako!“

LISTÍ

Já vzdávám úctu lidem

Těm co se nehrbí

Co nemění svůj názor

Za sako naruby

Je těžká tahle cesta

V krajině závisti

Kde sebelepší činy

Se smetou do listí

POHLEDY DO MINULOSTI
(2013)

Kdybych neprožil své mládí v kladenských zaprášených uličkách, kde za hradbami duněly stroje oceláren, na haldách se chvěly akáty plné popílku, kde se na mé poličce choulily potrhané dobrodružné knihy a omakané rodokapsy, nikdy by nevznikly mé knihy, nikdy bych nepoznal, jak chutná periférie a jak je těžké být odsunut na pátou kolej. Na té páté koleji jsem stále, ale již se tím netrápím. Je to pro mne hezké klidné místo. Právě to mě vybízelo a hnalo, abych vnímal více každou chvíli. Své vjemy jsem proměnil v texty, fotografie, básně, písně a knihy. Život v montérkách byl pro mě největší inspirací. Také nesmím zapomenout na řeku Berounku, u které jsem se díval a snil, že jednou uvidím oceány a kontinenty. Díky, Pane Bože! Splnil jsi mé přání!

Dál chodím svým Kladnem, popíjím kávu v hospodách a v kavárnách panelákového sídliště. Pán Bůh mi dal lásku ke knihám, k veškerému kumštu, po tatínkovi jsem zdědil básnickou múzu, po babičce Kristýnce lásku k Božím cestám a po mamince Božence občasnou pokoru. A cíle? Žádné nemám! Děkuji životu za to, co mi dal! Od čtrnácti let jsem byl dělníkem ve škole života. Ta škola byla drsná a krásná zároveň. A dělníkem práce jsem zůstal dodnes. Nikdy jsem se za tu svou školu nestyděl. Naopak, poznal jsem mnoho zvláštních lidí u nás i za oceány a chleba mi chutnal všude stejně. Moji romantickou káru mi vždy pomáhala táhnout má žena Jarmila.

Když mi řekla nedávno jedna moudrá dáma, že jsem šťastný člověk, bez váhání jsem odpověděl: „Ano, jsem!“

Ta dáma se na mě zkoumavě zadívala a ještě dodala: „Ovšem jestli nezakrýváte svým optimismem vnitřní smutek?“

Přiznal jsem, že někdy ano, ale také jsem jí řekl, že mne udivilo, že mě považuje za optimistu. Usmála se a podotkla, že optimista se nemusí za každou cenu smát. A tvrdila, že optimistou může být i smutný člověk, který svým smutkem neotravuje ostatní. Přiznám se, že tento výrok jsem pochopil až po létech.

Kterým textem nebo básní ze své tvorby bych se loučil před závorou poslední?

„Až půjdete ze hřbitova někam pít, dejte si za mě taky skleničku, jenom své ženě chtěl bych říct: Zůstaň pak se mnou chviličku…“

Neznám většího umělce, než je les a příroda, neznám krásnější cestu, než jsou pěšiny tichých lesů. Pohled do vln Staré řeky Berounky, která se vine křivoklátským krajem, je pro mne dotekem mládí odvátých snů.

„Dost sentimentu! Dokavaď jsme, radujme se!“ říkávám, ale vím, že není snadné veselit se, když z nebe prší vzpomínky.

STARÁ ŘEKA

V soumraku plachtu na obzoru ztrácím

Nad Starou řekou stoupá dým

Všem štvancům kteří ve tmách tonou

Svůj všední příběh vyprávím

Do silnic vtiskly moje boty

Klukovskou víru v lepší Svět

Proč chrámy pravdy lidé boří

Já přestával jsem rozumět

Siréna ječí s pískáním gum

schody a výtah zbouraný dům

obrázek táty s regálem knih

na zdi je křídou značený Jih

probodlé srdce v něm Mám tě rád

bojím se lidí neumím lhát

VŠICHNI BOŽÍ TVOROVÉ

Nějak podivně chápeme náš Boží svět! Že budeme nespolehlivými občany této Zeměkoule, která se točí jako porouchaná ruleta v kasinu, to určitě Pán na nebesích netušil.

„Kdybychom si přiznali, že se nikdy nedozvíme, jak vznikl svět, miliony vědců, filozofů, archeologů, kosmonautů by byly bez práce!“

A na tomhle tajemném světě stále zuří boj mezi dobrem a zlem. Máme skvělé vědce, lékaře, umělce, sportovce, filozofy, učitele, zručné dělníky… a vedle nich se skví generálové, politikové, šarlatáni a ti, kteří vymýšlí fanatické ideologie, které šílenci proměňují v skutky. A vždy se najde přehršel těch, kteří se nechají na sliby nachytat. Hlupáci zabíjí hlupáky! Stále jsou přitažlivé cetky: medaile, vyznamenání, frčky, odměny, funkce, peníze! Chudí si myslí, že bohatí jsou chytráci, a bohatí říkají chudým, že nejsou chytří! Peněženka je součást našich těl jako játra, srdce, ledviny. Chceš-li chléb, musíš jej koupit, nebo nalézt v kontejneru! Obojí zažene hlad! Můžeš také dostat chléb darem, nebo jej ukradnout! Jsme všichni Boží lidé. Svalujeme své špatné činy na Pána Nebes. Abychom se zbavili svých výčitek, hledáme viníky! A Pán Bůh se stává terčem.

„Vždyť nás stvořil On!“ Ti, kteří nevěří v nic, se domnívají, že je žádný trest za lumpárny, které vykonali, nečeká. Člověk umí rychle zapomínat na zlé okamžiky života, proto se zřídkakdy poučíme! Násilí je každodenní náplní světových událostí. Když nejsou války, zabíjí se kvůli jídlu, střílí se za odměnu divočáci, holubi na římsách, lišky v lesích, vydry u břehů, nevinní dravci na obloze. Jsou to Boží tvorové, obyvatelé tohoto světa, ale neumí se bránit a říci: „Proč nás zabíjíte?“

Před sebou mám na talíři chléb se šunkou. Jsem pokrytec! Na obrazovce vidím sklepení. Dvě stě zubožených psích tvorů se mačká v malých klecích, ve vlastních sekretech, osleplí tmou, hladoví a nešťastní.

Psí koncentrační tábor! Viníky té hrůzy neukázali! Odpouštět? Ne, to nedokáži!

Na dveřích baru je cedule s nápisem: „Vstup se psy je zakázán!“ Spatřil jsem oči malého psíka, který se tulil ke své stařence. „Bobíčku, tam nás nechtějí, tam smí pouze ušlechtilí občané!“ Psíka, který rafne pána tvorstva do ruky, zastřelí, a ten, kdo pobodá stařenu v průjezdu, dostane podmínku. Lidé hledají tvory, kteří je mají rádi, když ztratí lásku přátel.

Vzpomněl jsem si na větu jednoho politika: „Psi neumírají! Psi pojdou nebo chcípnou!“

Když jsem to říkal své ženě, zašeptala: „To by určitě žádný křesťan neřekl!“

Vzpomněl jsem si na větu své tety Aničky: „Každému někdy ujede huba!“

ZLATÁ DOBA

Teď pozor lidé na lidi

Je doba zlatých telat

Za každou cenu zbohatnout

A hlavně nikdy dělat

Neb práce jež je poctivá

Je k pohrdání vhodna

A slušný člověk pro dravce

Je bezvýznamná škodná

BILANCE PŘED KONCEM ROKU
(2017)

Blíží se konec roku. Nejsem přítelem bulvárních srdcervoucích skandálů, ale cítím potřebu svěřit se, říci něco o svém soukromí. Nejsem celebrita, nejsem ani význačná osoba veřejného, natož politického dění, přesto si dovolím říci několik vět o svém životě. Nakonec, vždyť jsem napsal, že všechny mé knihy jsou jakousi zpovědí! Byl jsem a jsem nestraníkem! Jak tedy mohu hovořit o svém životě? Vždyť za vynikající pokládám obyčejné lidi, které potkávám na svých cestách po vlasti. Klobouk smekám před opravdovými celebritami, které si toto označení zaslouží.

Zdraví mám úměrné svému věku. Když ráno vstanu z lůžka, raději nepočítám své bolístky, protože bych se nedopočítal. Spatřil jsem kousek světa a poznal, že dobré i špatné lidi potkáš leckde, ale pravý domov je tam, kde můžeš o tom světě vyprávět beze strachu. Jarmila je mou ženou od roku 1961.

Často slýchávám větu: „Jak to s tebou mohla vydržet?“ Máme dvě děti, dva vnuky a jednu vnučku. Všichni jsou chytřejší než já! Naučili mne zacházet s mobilem a s počítačem. Jsou mými upřímnými kritiky. Noviny čtu občas, zprávy sleduji sporadicky. Je těžké mít svůj vlastní názor! Krmíme s ženou za okny hrdličky, straky, sýkorky a holuby. Nejsem rasista, nejsem náboženský fanatik, piji skrovně červené víno a občas malou slivovičku. Chlapácké pitky mám dávno za sebou. Každý večer se pomodlím za své nejbližší a za všechny hodné lidi. Sousedy v místě bydliště srdečně zdravím a taktéž jejich pejsky.

Nedaleko našeho paneláku má sídlo restaurant Nagano, kde píši při kávě fejetony. Z velké fotografie se na mne usmívá nejslavnější hokejista všech dob – Kladeňák Jaromír Jágr. Nad barem visí jeho dres s osudovým číslem 68. Občas nějaká židle marně čeká na stálého hosta. Vždy najdu čas na pár slov s hosty, o tom, jak ten čas letí!

Vím, že svět nepředělám, tak alespoň říkám: „Buďme k sobě vlídní, dokud tu jsme!“

Život nezná repete. Pomalu končí rok! Přeji Vám, vážení přátelé, zdraví a pohodu. Můj rozhlasový miniblok Fouskův svět vchází do vašich domovů z plzeňského rozhlasu již sedmý rok. Pozdravuji vás a děkuji! Jsem někdy hořký a kritický. Holt jsem trochu nerudný dědek. Ale vážím si toho, že mohu zatím říci beze strachu vše, co mám na mysli! Následky za vyřčená slova si každý musí nést sám. A radu do Nového roku? Nemám právo dávat rady. Čím více stárnu, tím vím méně! Přeji nám všem zdraví a vlídné lidi kolem sebe. Radujme se z každého hezkého okamžiku.

Proč myslet na budoucnost, když nevíme, jestli se jí dočkáme?

BEZNADĚJNĚ VESELÁ PÍSEŇ

Lidí je strašně moc

o tom jen zdá se mi

že nikdy nevzlétnu

zůstanu na zemi

Snad proto netruchlím

stačí mi tohleto

na zimu nadávat

těšit se na léto

Na tichou ulici

v podvečer nedělní

ze stínů fešáci

tak trochu rozverní

Kroky mé obkreslí

do dlažby s ozvěnou

noc střechy zakryje

polevou červenou

V oknech své kavárny

Frankovku objednám

o tom co prožil jsem

přemýšlet budu sám

Dvacet let třicet let

už nevím kdy a jak

kdy jsem ji políbil

a čekal na zázrak

Tenkrát jsem nevěděl

že čas je krutý pán

že budu na srdci

mít ještě spousty ran

Že smích je koření

co není vždy k mání

že lásku nejde vzít

jak vodu do dlaní

Tak jako květina

uvadne s počtem dní

začal jsem poznávat

doteky nevšední

že mi déšť nevadí

když řeky nezvedne

všem zvonům děkuji

když zvoní poledne

Tenkrát jsem nevěděl

že jsme tu půjčení

že člověk i když chce

nikdy se nezmění

Jen strachu stále víc

když mu let přibývá

že písně které znal

nikdo už nezpívá

Stydím se otočit

za slečnou bez bázně

džíny a černý plášť

navenek obrazně

Schovají znavené

mé srdce vyhaslé

vajíčka s cibulkou

smažím si na másle

Za oknem světélko

třpyt brýlí mapy snů

vzpomínky vyháním

bez prášku neusnu

Již vím že nemohu

radit a moudrým být

stáří je smutný stín

jenž neví kam má jít

(12. 12. 1999 – PP klinika Kladno)

VZPOMÍNKA NA ŠEDESÁTÁ LÉTA

Snad v každém je touha po návratu mládí. Když se však občas zastýská po starém socialistickém „ráji“, víme si s mojí ženou rady!

Jarmila uvaří z konzervy český národní pokrm. Lečo. Zapíjíme slabým pivem z plechového litru, který mi darovala Brigáda socialistické práce v huti Koněv. Zapnu dvacetikilovou televizi Temp 6, s nápisem:

„Sdělano v CCCP“. Na gramo dám šelakovou desku a oblíbená píseň Šel Frantík kolem zahrádky… zaplní optimismem obývací pokoj. Zapálím si proletářskou cigaretu Partyzánku a na mrňavé obrazovce se objeví malý, rozostřený pohled na Letenskou pláň. Pochodují lidové milice, ozbrojená pěst dělnické třídy, a řachtají obrněná vozidla. Pionýrky a ženy míru hází krajskému tajemníkovi na tribunu potaženou rudým sametem květiny. Na všech dvou programech Československé socialistické televize se v sedmdesátých létech vysílaly oslavy Velké říjnové revoluce, která se odehrála v listopadu.

„Táto, dívej se, dívej!“ volala moje žena. Byl jsem dojat. Pan prezident pozvedl k sobě malou pionýrku a poceloval ji. Z rádia zněla Sulika, nejmilejší píseň Josifa Vissarionoviče Stalina.

Objal jsem svou ženu Jarmilu. Byla to nejmilejší píseň mého tatínka. Nasadil jsem si na hlavu oblíbenou hadovku, Jarmila si uvázala šátek na „babku“, oblékl jsem si nové montérky a obuli jsme si galoše. Naše gramo začalo hrát boogie-woogie Glenna Millera. Tančili jsme jako před šedesáti léty. A jako tenkrát… i hlasy jsme ztišili!

„Pozor, Pepiku, i stěny mají uši!“

Jarmila měla pravdu. Měli jsme souseda, který byl tak hodný, že všechno, co slyšel, oznamoval na výboru.

„Stejně to bylo tenkrát krásný!“ povzdechl jsem. „Stačilo pár bonů od veksláků a měli jsme americké džíny! I svobody bylo víc! Můj tatínek měl radost, že jsem jako školák uměl zazpívat sovětské častušky a československé budovatelské písně. Byl jsem kladenský pionýr a předzpěvoval jsem. Tenkrát jsme měli všichni stejné názory, jako ti, kteří určovali, které názory jsou správné. A doma jsme mohli za dveřmi říkat, co jsme chtěli!“

Jarmila zasněně přikývla: „A máslo bylo lacinější!“ Souhlasil jsem: „Teď už se ale lidé neudávají!“ Jarmila opět přikývla: „Jdu radši zavřít okno!“

Přemýšlel jsem, co budou jednou naše děti a vnuci říkat o naší generaci. Zda jsem byl hrdina? Nikoli! Přešla bouře, tak proč se bát blesků!

„Chceš-li existovat, musíš sloužit!“ říkají vládci.

„Sloužit se má dobré věci!“ říkal Jiří z Poděbrad.

Jenže kde je pravda? Je směšné být odvážným, když se smí!

„SLUŠNÁ“ FILOZOFIE

Každá stará generace

Nazpět hledí nadšeně

Na obrázky zaprášené

Které žloutnou na stěně

Každý z nás byl tenkrát lepší

Nežli mládež současná

Jó to byla skvělá doba

Možno říci: Úžasná

Že byli ti kteří u nás

Za svobodu trpěli?

Měli držet jak my huby

Starosti by neměli

NEMÁM RÁD HESLA
(2017)

Tenkrát! Slovo, které vrací myšlenky nazpět o celá desetiletí. Tenkrát jsem chtěl být námořníkem, toužil jsem opustit naši dráty obehnanou republiku, poznat, jak žijí na Západě, slyšet blues, vidět mrakodrapy, bary, dálnice spojující svět. Byl jsem jedním z kolektivních snílků v kleci s žalářníkem, který nám dával zob, pochvaly a ujištění, že to tak bude na věčné časy. Tenkrát jsem si myslel, že všude padají pečení holubi z nebe do huby! V mé sotva odrostlé klukovské hlavě šuměla změť národních písní, sovětských častušek, budovatelských pochodů… a do těch pronikaly trampské songy s nesmělými doteky dálek.

A za nějaká desetiletí náhle zlom! Radost a tápání! V kleci zpíváme, a když nás pustí na svobodu, nevíme co s ní činit!

Těžko lze uvěřit, že se mladá generace poučí z chyb, které visí na potrhaném šatu nejisté demokracie. Je těžké býti romantikem, když denně slyšíme slova: penále, sankce, pokuty, zákazy, příkazy, varování, upozornění, předvolání…

Stará generace, mezi kterou patřím, se nikdy nenaučí jednat samostatně. Vždy nám zastřihnou křídla!

„Pitomí poddaní jsou spokojení!“

Vnoučata nás učí, jak se zachází s moderní technikou. Byli jsme přece vždy vedeni! A mnozí touží po otěžích. Mráz mi přeběhne po zádech, když si uvědomím, že několik lidí sedících v kancelářích světových úřadů určuje, jak máme žít. Smůla, kdybychom je potkali v nebi! Tuším, že tam, u andělů, je poloprázdno. Jsme ovlivněni všeobecnou informovaností. Dříve jsme věděli málo a nyní víme maloučko! Obávám se vlivu médií na křehké myšlení našich „dětských“ dušiček. Ale, popravdě řečeno, kdyby média šířila pohodu, stejně bychom si konflikty vymýšleli sami.

Mocnáři nemají rádi média. Jako by nás zlo, které odsuzujeme, přitahovalo. Možná je to zájem ďábla. Kdo ví? Ale největší zodpovědnost za budoucí cestu našich dětí a vnuků prý máme my sami. Nejsem si tím ale jist! Nechávám si svou vizi, že většina lidí je hodných! Je to můj nejkrásnější omyl. Chodím do přírody jako do lékárny pro naději. Občas lidmi zklamán, ale vždy se vracím na cestu naděje a víry. Člověk, který přestává věřit všem a všemu, přestává věřit sobě!

A tak od té doby, co jsem měl vážné zdravotní problémy, šetřím větou: „Dnes je špatný den!“

Když mne navštíví smutná víla, říkám si: „Nenaříkej! Patříš mezi deset milionů těch, o kterých se říká, že mají malé IQ. Jaké měl IQ ten, který nás označil? Není kam utéct! A kdybychom utekli, kdo by živil ty, kteří mají IQ vyšší?“

„Rozděl a panuj!“ je účinné a stále živé heslo každé vlády! Naši předci, kteří měli vysoké IQ, vynalezli kyj. Dnešní nositelé vysokého IQ vynalezli nukleární bombu. Končím s filozofií! Zapomínám na ty, kteří dali lidstvu zásluhou své geniality nesmírné hodnoty. Nezajímá mne kyj ani bomba! Létáme do vesmíru, domlouváme se mobily přes oceány, montujeme umělá srdce, ale nechápu, jak se mohou na jaře vracet ptáci z tisícekilometrových dálav, když nemají kompas ani buzolu! Dívám se na teploměr: 37,1. Raduji se! Horečka ustoupila. Rozum se vyjasňuje. Nesmím patřit mezi ty, kteří každého, kdo se má lépe, nazývají nepřítelem!

EXEKUČNÍ SONG
(2012)

Celý Svět se dneska diví

Člověk volá: Kruci

Za pár let náš český národ

Skončí v exekuci

Svatý Václav Malá Strana

Radnice i Hradčany

Karlův Most Štvanice Sparta

Jan Hus Kampa Lipany

Letiště Václava Havla

A Národní divadlo

Hotel Alcron Žižkovská věž

I Vltavské zdymadlo

Metro Florenc Staropramen

Bulovka i Slávie

Štáb armády Karolinum

Kostel Panny Marie

Hurvínek a Spejbl Parnas

Bertramka a Lucerna

Parlament senát i vláda

Škoda vskutku nezměrná

Zlatá husa Wilsonovo

KFC a křidýlka

Chrám svatého Víta zruší

Zabaví i andílka

Belveder i U Hybernů

Hilton s vůní bifteků

Faustův dům a ZOO Trója

Muzeum a U Fleků

Semafor tramvaje parník

Do Davle a Štěchovic

ČEZ i „OUTÚ“ Kavčí Hory

I sídliště Butovic

Exekuce výhledově

Se soudy sní o plánech

Jak nálepku prezidentům

Lepí v Zámku na Lánech

Když zaklepe exekutor

Nás Čechy to vyděsí

Není divu že se někdo

Preventivně oběsí

Když se z tebe stane adept

Na infarkt a na pepku

Vysaď na ně holou…

Tam ti lípnou nálepku

HLEDÁNÍ VLÍDNOSTI
(2018)

Vážím si své ženy, Jarmily, že s takovým rozpolceným, rozháraným snílkem a romantikem, jako jsem já, který neví, co ho napadne příští okamžik, zůstává přes půl století. Jsme na křižovatce mezi podzimem a zimou života. Jarmile jsem zpíval své první písně. Ti, co mi vyčítali, že zpívám nerytmicky, jsou rozvedeni. Proto, v zájmu dlouhého soužití, zpívejte svým ženám nerytmicky! Děkuji Pánu Bohu, že mi tuhle vzácnou ženu seslal. Je mnohem lepší a moudřejší než já! Mohu se jí bez obav svěřit. Dožijeme-li se pobytu v domově důchodců, určitě si budeme mít o čem vyprávět!

Čeho se straním? Lidí, kteří dosáhli úspěchu, společenského postavení, zbohatli, a neumějí to unést. Pýcha je ošklivá vlastnost. Jsou k pláči záplavy bulvárních celebrit-človíčků! Pro slávu a hmotné statky nechávají nahlédnout do osobního života. Svá tajemství hází na pospas lačnému davu! Za jakýmkoli úspěchem se belhá jako stín závist.

„Ve sběrně starého papíru, jsou si klasici i kýče rovni!“

Učím se odpouštět. Vím, že mé věty jsou poznamenány hořkostí seniorského věku. Vím, že člověk potřebuje za svou píli pochvalu a odměnu. Nemusí být slavným umělcem či sportovcem. Poznal jsem mnoho slavných lidí. Mnozí, kteří je obletovali, nectili jejich um, ale hřáli se v odlesku popularity. Svá slova zavánějící puritánskou polevou odhazuji do kontejneru a sám sebe kárám: „Nenadávej na všechno, co se ti nelíbí. Přece nebudeš na stará kolena nerudný dědek!“

Každé setkání s dobrým činem mi dává víru, že to ještě s tímhle zatracovaným světem není tak špatné. Prchám v duchu zpět do doby, kdy jsem měl v kapse peníze na autobus, na jedno pivo a deset partyzánek. Ležím v trávě u cesty nad Starou řekou, dívám se do korun vichry pokroucených borovic, pod sebou dole slyším blues náklaďáku. Řeka se vine jako stříbrný starcův vlas. Vzpomínám na kamarády, kteří jsou tam někde u andělů, upíjím na jejich zdraví moravské červené. Jsem šťastný!

Sny a přání jsou hvězdičky, které nás odnášejí do čistých krajin štěstí. Když hledím do vlídných tváří diváků, jsem přesvědčen, že hodných lidí je u nás více než těch, kteří kalí čistou vodu.

Potkávám paní poštovní doručovatelku a ona: „Pane Fousku, ta vaše poslední kniha je moudrá!“

Rozzářily se mi oči. Uvědomil jsem si, že i mnou zatracovaná pochvala je lékem. Vždyť je to kolikráte jediná odměna.

JARMILE

Všední den ten jsem neznal

já civěl jako bloud

když jsem si mohl v rose

své staré boty zout

Když Měsíc ke mně vcházel

já pláču co bych lhal

bylo mi krásně s láskou

když jsem ji objímal

POHÁDKOVÝ DEN
(2017)

Měl jsem divný den! Přišlo ráno a já hledal trochu veselosti.

„Smutek mužovu srdci škodí – jako červ stromu a mol rouchu…“ napsal moudrý pán Johann Wolfgang Goethe. Den nezačal šťastně. Vstal jsem rozmrzelý, kartáček na zuby mi upadl na zem i s pastou, která prý zaručeně odstraní zubní kaz, vybělí chrup atd. Vykloktal jsem ústní dutinu komerčním patokem připomínajícím lyzol, kterým se desinfikují toalety, přelomil se mi hřeben z Číny, připálil jsem topinky, do vajíček jsem zamíchal pukavce… a nejhorší bylo zjištění, že opasek, který jsem si před půlrokem zkrátil, neobepne můj zvětšený břich. Spolkl jsem pilule na tlak, na žlučník, proti cholesterolu, vzal vitaminy, aspirin, a zapnul jsem televizi.

Tvář se mi rozjasnila. Na obrazovce si hráli pejskové s kočičkami, zajíc panáčkoval, slůně se tulilo k malému kotěti a kůzle olizovalo hrocha, jako by ho chtělo utěšit, aby se netrápil kvůli cirkulárkou uřízlému rohu. Přehodil jsem kanál. Paní v modrém kostýmu vysvětlovala, jak držet dietu, co jíst, co nejíst, pán z Akademie poučoval, jak se správně spí, slečna kulometným jazykem předvídala počasí, malý génius hrál Beethovena na housle, ve sportovních zprávách jsem se dozvěděl, že míč se odrazil od beka k tyči, potom k druhé tyči, od sudího za záda brankaře, a že hráč dostává palec nahoru. Na dalším kanále dávali pohádku pro děti o zlém princi, který chrlí plameny a hází granáty na ovečky.

„Takhle vychovávat děti!“ rozčiluji se. Beru z police knihu starých pohádek.

„Tam najdu lásku a pohodu,“ říkám si. Otvírám knihu a čtu nahlas: „Baba Jaga roztopila pec a chystala se do ní šoupnout Mařenku a Jeníčka!“

„Takhle vychovávat děti!“ znovu se rozčiluji. Zavírám knihu a znovu pouštím televizní pohádku. Ovečky vyhnaly zlého prince a vesele bečely… Dobrá nálada se mi vrátila. Na obrazovce se objevil pan Kohák s kozou. Pokaždé to vykouzlí na mé tváři úsměv. Tak jako žlutá káčátka! Ozval se telefon: „Pane Fousku, čtu v naší škole v Bystřici pod Hostýnem dětem z vaší knihy Fouskovy skoropohádky. Dětem se to moc líbí!“

Venku začalo pršet a pro mne byl najednou den plný slunce.

„Musím napsat ještě jednu knihu pohádek!“ šeptal jsem si. Té paní učitelce jsem neřekl, že nedaleko, na Rusavě, mne v roce 1987 navštívil infarkt myokardu. Byla pozdní noc, když mě vezla sanita přes můstek v Bystřici do Kroměříže. Nebyla to pohádka. Vždy, když se odvážím vsunout mezi svůj chatrný chrup skořicovou žvýkačku, vzpomenu na americké balíčky UNRRA. V kroměřížské nemocnici jsem tvrdil panu farářovi Libosvárovi, že mě sanita vezla přes Skořici pod Hostýnem. Sestře Alici jsem napsal báseň na list své diagnózy.

SKOŘICOVÝ LISTÍ
(1987)

Skořicový listí

Pod nohou se choulí

na podzimní píseň

hledám rým

Pozůstalá dlažba

oči na mne poulí

svý poslední holce vyprávím

O tom jak jsem hledal

velikánskou lásku

s kterou bych šel světem

Bůh ví kam

Obyčejnou ženskou

žádnou nudnou krásku

takovou co ve snech potkávám

Skořicový listí

pod nohou se choulí

na podzimní píseň hledám rým

pozůstalá dlažba

oči na mne poulí

svý poslední holce vyprávím

O tom jak je krásný

v koutku duše věřit

že jsou dobří lidé

co jdou světem dál

Jak potkávám hvězdy

když se začne šeřit

v ulici kde blázen

blues mi hrál

Pro dušičky přátel

do bluesových očí

zazpívám píseň člověčí

má poslední holka

přes práh ke mně vkročí

bude dělat jak dřív

že prý nebrečí

Skořicový listí

pod nohou se choulí…

(Rusava – Morava)

O KLIDU A STŘÍDMOSTI

Nevzdělanost je příčinou mnoha nepříjemností. Vážím si vzdělaných lidí, ale musím připomenout, že znám mnohé veličiny a slavné občany, kteří se vesele přežírají, přepíjejí, kouří jako tovární komíny… Jediným jejich pohybem je, když vstanou ze židle a jdou si něčeho ukousnout, nebo podepsat slaboduchou vyhlášku!

V této chvíli si také uvědomuji, že mé psaní ovlivňuje moje didaktická hlava. Napadá mne, že ti, kteří hlásají anorektické fakírské diety, zapomínají na jednu podstatnou věc: že věk ovlivňují nejen dieta a střídmost, ale také povolání. Ti, co se dřou a pracují v nebezpečných podmínkách, mají jiné starosti, než si vybírat kvalitní stravu bez pesticidů a karcinogenních příchutí, a vyhledávat lupou nápis CZ na vajíčkách! Spíše je zajímá, až se svalí na gauč, aby načerpali sil do dalšího dne. Kdyby měli všichni vysokoškolské diplomy a teplá místa u počítačů, kdo by vykonával ty nanejvýš potřebné práce v továrnách, na polích, v šachtách, v marketech… kdo by opravoval prasklé roury na klozetech po dietních produktech, kdo by hasil požáry, kdo by stavěl bungalovy ve Špindlu pro celebrity? Možná, že by přišel hladomor.

Uznejte, že tomu, který kope na vaší zahradě díru pro bazén, je úplně jedno, jestli má máslo hodně cholesterolu a jestli není Goja kontaminovaná fenolem…

Znám i občany, kteří říkají: „Než tady strašit do devadesáti, ploužit se v Domově důchodců opřen o sestru nebo o chodítka, poslouchat děti, jak lžou, že skvěle vypadáte, a přitom se těší, jak skočí po vašich našetřených pár tisícovkách, než denně slyšet se sluchátkem na uchu z rádia, že není na důchody, jako by biliony dluhu rozházeli důchodci… tak to raději žít o pár let méně!

Následující odstavec je asi z jiného šuplíku, ale proč jej nenapsat? Na rozhlasové stanici slyším zprávu, že byly pro děti bez rodičů vybrány „tisíce“ korun do kasiček. Spadává ze mě splín a beznadějné hořekování. Jsou stále citliví lidé! Je téměř půlnoc. Jdu se projít do obce. Objalo mne hojivé ticho! V hospodách je zavřeno. Nespavci si nasadili sluchátka, aby nerušili hlasitou hudbou sousedy, řidič tlačí svoji starou fábii k domu, aby nerušil občany hlukem motoru. Kostelník znehybnil na kostelíku zvony, aby neprobudily spící občany. Duchaplné vyhlášky se musí plnit! Nestřídmí, kterým kručí v žaludku, čekají na ranní větry.

V obci je klid. Dívám se na oblohu a obávám se, aby nepřišla bouřka. Kdo by umlčel hřmění? A jak by byl strůjce bouřky potrestán? Venku se ozval hlasitý zpěv, který přerušil můj začínající spánek.

Vzpomněl jsem si na slova svého učitele Josefa Jermana: „Stáří začíná ve chvíli, kdy křičíme z okna na děti, aby nekřičely!“

Usedl jsem na pelest a myslel na to, jak bych rád šel půlnocí s těmi mladými a zpíval.

STŘÍDMÁ BALADA

Odešlo mi rychle mládí

A sport zůstal stranou

Už na ženy nepomyslím

Ani na kopanou

Na parte se smutně dívám

Jak je život marný

Utrácím svůj celý důchod

Chodím do lékárny

Na elektronický recept

Nesu tašku léků

Žaludek mám jak na vodě

To je lidi k vzteku

Žaludeční šťávy bouří

Stáří není sranda

Laskavě mne uklidňuje

Pan magistr Švanda

Ti co žijí opatrně

Dožijí se více

Stejně ale neutečou

Dohoří jim svíce

Dva tři roky navíc tady

Proto střídmě žijí

Drží lajnu a dietu

Čistou vodu pijí

Deset hodin denně spánku

Bez mejdánů flámů

Biostrava s vitaminy

A vždy bez salámu

Rozčílení to prý škodí

A jsou z toho stresy

Z města chodí na procházky

Pro ně jsou jen lesy

Každý den si myjí ruce

O chrup dbají pilně

Listerin kloktají v ústech

I když páchne silně

A já hlupák přežíral se

Marně sobě laji

A přemýšlím jaké je to

Tam v urnovém háji

Až přiletí střídmé duše

Co dietu měly

Zeptám se jak se jim žilo

Zdali hladověly

Až jim řeknu jak jsem řádil

Na tom našem světě

Řeknou smutně

My jsme žily

Jenom na dietě

NETOLERANTNÍ PŘIZNÁNÍ
(2017)

Nerad to přiznávám, vážení čtenáři! Jsem v mnoha věcech netolerantní. Ti, kdo o mně říkají, že jsem nad věcí, se hluboce mýlí! Rozčílí mě cizí žena, která za sebou vleče za ruku malinkého caparta, který zoufale cupitá, protože jí nestačí! Dotkne se mě nevole, vejde-li někdo do kavárny a nepozdraví. Nesnáším pohled na umělce, kteří hrají na koncertě v krátkých kalhotách a nohy mají obuty do zaprášených křampů.

„To by Carl Perkins nikdy neudělal!“ Podivuji se nervózním zpěvákům-sebežerům, kteří vyhrožují, že když je někdo vyfotografuje, přestanou hrát! Nechápu povýšence, kteří odmítnou dát svým fandům autogram. Přebíhá mi mráz po zádech, slyším-li přeskakující hlas jódlujících redaktorek v médiích. Nevím, co říkají šumlující herci v inscenaci přehlušené scénickou hudbou. Nevím, kam utéct, když mně někdo prská přímo do tváře. Nevím, jak se zachovat, když se osoba vysmrká do zmuchlaného kapesníku a vzápětí mi podává ruku i se svými streptokoky. Nedokáži tolerovat nepozvané návštěvy! Nemám rád zvědavé otázky o svém zdraví! Příčí se mi otázky, které mají za cíl vytáhnout drby o mých slavných kamarádech. Neodpovídám, zeptá-li se mě někdo, koho budu volit! Nelze prominout osobám, které v obchodě hledají cosi s ukazováčkem v nose, a vzápětí omakávají pečivo! Je mi trapně, začne-li se v čekárně u lékaře vést debata o průběhu chorob! Nejsem schopen plynule pozřít sousta, když někdo rachotí příborem! Jsem blízko mdlobě, ucítím-li cizokrajný parfém, podobný závanu z kanálu! Obracím oči v sloup, když zaslechnu v restauraci osobu, která řve do mobilu! Nerad potkávám ženy s cigaretami a neobdivuji jejich potetovaná těla! Stydím se za ty, kteří nepouští staré lidi sednout v dopravních prostředcích. Nesnáším podávání rukou, protože nevím, kde ta ruka vězela před chvílí! Utíkám od jakéhokoli davu! Povýšence i závistivce dávám do stejného koše! Kroutím hlavou nad zamindrákovanými řidiči.

A jakým jsem já? Odpustím si, ale mé prohřešky chodí stále se mnou! Kdo z nás se nikdy nenazval blbcem? Myslím, že je velkým omylem říkat, že pomluvy skončí, když skončí život! Naopak! Na mrtvé se všechno svede! Pomluva je nezničitelná! Dnes jsem příliš nesoudný.

Potkal jsem známého. Jeho věta mne poznamenala: „Jdu do antikvariátu prodat vaši knihu. Snad mi za ni dají pár drobnejch!“ Ta věta poznamenala celý můj fejeton. Omlouvám se. V každém je trochu zhrzené pýchy.

JINÁ DOBA

Je jiná doba pochopte to

Jsme zkrátka nudní staříci

Namísto hezkých smavých holek

Lék dává bába na lžíci

Je jiná doba pochopte to

Jsme zbyteční jak spadlý list

V kufrech jsou fotky zlatých časů

Kulháme městem parte číst

Je jiná doba pochopme to

Hamburgry s kolou pro vnuky

Šedivé pleše nezachrání

Mastičky ani paruky

Je jiná doba pochopme to

Důchod je sotva na nájem

Při zdi jdem s psíkem na procházku

O naše trable nezájem

Je jiná doba pochopme to

Mobily ječí v tramvaji

Se studem jdeme pro podporu

Mrzáci v parcích žebrají

Je jiná doba pochopme to

Náš pohřeb to jsou výlohy

V čekárnách tam jsme rovnocenní

Tam netáhne nám na nohy

Je jiná doba pochopme to

Silnici přejít horor je

Láska a něha úcta k stáří?

Když padneš nic se neděje

Je jiná doba pochopme to

Když nemáš prachy v koutě žij

Zhasínej světlo nekoupej se

Na pivo nechoď vodu pij

Je jiná doba pochopme to

Hlídač ba ani v recepci

K sehnání místa hajzlbáby

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Z omšelého saka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.