Přeložila:

KATEŘINA TOMCOVÁ

Ed McBain: Dívej se, jak umírají

Vydání druhé, v nakladatelství Baronet první

Copyright © 1960 by Ed McBain

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2273. publikaci

Přeloženo z anglického originálu See Them Die

vydaného nakladatelstvím Orion, Londýn v roce 2004

Český překlad © 2019 Kateřina Tomcová

Odpovědná redaktorka Dana Chodilová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2019 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2019 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1116-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1117-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Ed McBain

Dívej se, jak umírají

Tuto knihu věnuji své ženě

DRAGICE.

To jméno v srbštině znamená

drahá, milovaná.

Je to tak.

Velkoměsto na těchto stránkách je vymyšlené.

Lidé a místa, to vše je fiktivní.

Pouze postup policie vychází ze zavedené

pátrací techniky.

1

ČERVENEC.

Vedro.

Ve velkoměstě je jedno synonymem druhého, bez jediného rozdílu znamenají totéž. V ulicích 87. okrsku se tahle dvojčata roztahovala s ještě větší vehemencí, jako dvě štětky s odbarvenými vlasy a krvavě rudou rtěnkou, co na vysokých střevíčcích s falešnými drahokamy a v křiklavě žlutém hedvábí vyzývavě pohupují boky. Červenec a vedro jsou jednovaječná dvojčata a jejich život má jediný smysl: přinést vám utrpení.

Vzduch se dá nahmatat. Můžete se ho dotknout. Je mazlavý a těžký a obaluje vás jako lepkavý plášť. Asfaltové škarpy roztavil v gumu, a když se pokoušíte křižovat ulicí, stahuje vás za podpatky. Z chodníků stoupá tupá, špinavě bílá záře, jež vás spolu s havraní černí asfaltu oslepuje střídavou hrou světla a temnoty. Slunce visí nízko na nehybné obloze, která barvou připomíná vybledlé montérky. Jeho panovačný kotouč už téměř vypudil z oblohy poslední zbytky blankytu a všechno se tetelí a chvěje horkem, dokud se nedostaví výbuch deště.

Budovy snášejí palčivé vedro stejně obřadně, jako ortodoxní žid nosí svůj dlouhý černý kabát. Tohle horko dávno znají. Některé z nich mu odolávají už bezmála století, proto trpí mlčky a stavějí se mu s prázdnou tváří nesnášenlivého stoika.

Na chodníku je bílou křídou načmáraný španělský nápis: JEŽÍŠ PŘICHÁZÍ, BLÍŽÍ SE NAŠE SPÁSA!

Domy se tísní nad chodníky a nepřipravují se ani na spásu, ani na zatracení.

V téhle ulici není oblohu téměř vidět.

Na světě existují místa, kde je nebe rozlehlé a kde se okázale rozpíná od horizontu k horizontu jako obrovský modrý stan, to ovšem pro tuto ulici neplatí. Tady jako by oblohu někdo zaklínil do nepravidelné siluety budov a vší silou ji tam napěchoval, protože nechtěla pořádně držet, a pak do ní ještě bušil umolousanou pěstí, dokud ulici i s nahromaděným horkem neprodyšně neuzavřel.

Na ulici panuje klid.

Je teprve 8:40 a je neděle.

Ve škarpách nehybně leží útržky novinového papíru; o asfaltové lůžko se dělí s prázdnými plechovkami, rozbitými lahvemi a nálepkami z beden od pomerančů. V proluce mezi domy na jednom nároží se válí zuhelnatělé zbytky oslavných ohňů, roztrhaná, špinavá matrace z dětské postýlky, dlouhá bílá háďata použitých kondomů. Požární schodiště jsou ověšená artefakty lidského života, přikrývky, polštáře, bedny od piva a kytky v květináčích tu a tam střídá kytara. Na jednom ze schodišť spí muž. Pohne rukou a ta mu na okamžik propadne skrze železné zábradlí, chvilku se tam bezvládně houpá a pak se zastaví.

Jediný pohyb, který se na ulici odehrává.

Vzduch páchne nehybností. Vedro je samostatná jednotka bez života a bez pohybu a nehybné je i všechno, co má ve své moci. Vpálilo se do cihlových průčelí činžáků, do asfaltu, do chodníků i do oblohy. Vpálilo se do jejich povrchu i nitra stejně jako oranžový povlak, když zachvacuje měď.

Kdesi v dálce se rozezněly zvony kostela, protože je nedělní ráno, ale i jejich zvuk se zdá tupý a tvrdý a jaksi kovově hrbolatý, jak si musí razit cestu rozpáleným vzduchem. Pod ním se ve spěšném kontrapunktu ozve rachocení vlaku nadzemní dráhy, jehož trať vede o dva bloky jižněji. Potom lomoz odumře a zvonění zvonů se vytrácí v lepkavém tichu, až na ulici opět zavládne klid.

Na této ulici dnes zemřou dva lidé.

Chlapec se jmenoval Zip.

Bylo mu sedmnáct a vystřelil ze chřtánu činžáku s razancí ručního granátu. Lehkým krokem došel ke schodišti před vchodem a pak po něm prakticky dotančil dolů. Zvedl hlavu k muži, který se právě probouzel nahoře na schodišti, ledabyle mu zamával a pak se rozhlédl po ulici. Byl vysoký, hubený, s ostře řezaným, ale pohledným obličejem. Měl světlou pleť a černé vlasy, z nichž si česal vysokého kohouta nad čelem. Na sobě měl těsné černé kalhoty s vojenskými botami a sako ze zářivě fialového hedvábí, na jehož levé náprsní kapse bylo vyšito jeho jméno.

Podíval se na hodinky.

Bylo 8:45. Přečetl čas z ciferníku a kývl hlavou, snad proto, že jeho dosavadní pohyb odpovídal předem stanovenému rozvrhu, snad proto, že ozubená kolečka jeho života přesně zapadala do soukolí vesmíru a naopak. U sedmnáctiletého kluka to působilo zvláštně. Přesto se znovu podíval na hodinky jako člověk, který funguje v zajetí harmonogramů, jako by do jeho pubertálního těla kdosi zaklel duši padesátiletého bankéře.

Zapálil si cigaretu, párkrát z ní potáhl a pak ji zamáčkl těžkou botou. Znovu zkontroloval čas, došel doprostřed ulice a zamířil k bistru na nároží. Přes obě zdi visel nad vchodem obrovský nápis, který připomínal pohyblivé elektronické cedule na budově Timesů v New Yorku. Tahle písmena však byla vyvedena červenou barvou na bílém podkladu a rozhodně neohlašovala nic, co by otřáslo zeměkoulí. Jednoduše hlásala: BISTRO U LUÍSE.

Podnik zabíral nárožní část budovy, a když byly plechové rolety na obou stranách vysunuté nahoru, stával se vlastně prodloužením chodníku, otevřený jak do ulice, tak do sousední třídy.1 Teď bylo zavřeno. Vlnitý plech se tvářil stejně neproniknutelně jako kamenná pevnost. Chlapec došel ke vchodu z ulice, vyzkoušel kliku, zjistil, že je zamčeno, a zlostně do dveří kopl.

1 Uspořádání ulic v McBainově imaginárním městě je geometrické a pravoúhlé, stejně jako v mnoha skutečných amerických velkoměstech. Ze západu na východ vedou „avenues“, tedy třídy, ze severu na jih je kříží číslované ulice. Poznámka překladatelky.

„Co to tam vyvádíš?“ ozval se hlas. „Vypadni odtud!“

Muž, který se přibližoval ulicí, mluvil s lehkým španělským přízvukem, který svou mírností přesně doplňoval jeho vzhled. Byl to přihrbený pán s černým knírkem ve věku něco přes padesát, zdál se však starší a jeho úsporné pohyby působily utrápeně.

„No nekecej, že by ses fakt chystal ten svůj pajzl otevřít?“ pronesl Zip.

Luís Amandez došel k širokému vchodu krytému plechovou roletou a pravil: „Co tady děláš? To se tam chceš dostat násilím, nebo co? O co se snažíš?“

Sáhl do kapsy pro klíček od visacího zámku, otočil jím a chystal se vyhrnout roletu po kolejnicích nahoru.

„Moc tý svý kůče nefandi,“ odvětil Zip. „No tak, dělej, hejbni kostrou. Už ty zatracený dveře votevři.“

„Tohle je můj podnik a já otevřu, až budu chtít, pomalu nebo rychle. Usmrkanci jedni…“

Zip se zničehonic usmál. „Ale no tak, kámo,“ řekl hlasem, v němž teď zaznívala nakažlivá vřelost. „Jenom pohni. Když se chceš někam dostat, musíš sebou přece mrsknout.“

Luís vysunul první roletu. „Ty bys sebou taky moh mrsknout,“ navrhl. „Třeba do Kalifornie.“

„Heleďme se na dědu,“ poznamenal Zip, „jak je vtipnej.“ Vešel do bistra a zamířil přímo k  telefonnímu automatu na zdi vedle jukeboxu. Luís přešel na druhou stranu, sundal další visací zámek a vytáhl roletu i tam. Sluneční paprsky se začaly tříštit o nárožní sloup jako kulky v křížové palbě. Zip sundal sluchátko z vidlice, sáhl do kapsy pro minci a zjistil, že nemá nic menšího než čtvrťák. Praštil sluchátkem zpátky do vidlice a šel naproti Luísovi, který právě vcházel do svého bistra.

„Koukni, rozměníš mi čtvrťák?“

„Na co?“ zeptal se Luís. „Na jukebox?“

„Co se furt ptáš ‚na co‘? Copak v týhle zaplivaný díře neutrácim dost? Já chci drobný, a ty na mě s výslechem.“

„Na vyhrávání muziky je ještě brzo,“ odvětil Luís klidně, došel za pult a z háčku sundal bílou zástěru. „Jsou tu lidi, co ještě spěj.“

„Tak za prvý, mně je fuk, kdo tady chrápe. Toudle dobou už maj bejt dávno na nohou. Za druhý, nechci pouštět jukebox, chci si zavolat. A za třetí a poslední, jestli mi tydle dva floky nerozměníš, tak možná jednoho krásnýho dne najdeš místo těch svejch konvic střepy.“

„Ty mi vyhrožuješ?“ podivil se Luís. „Já jsem s policajtama kamarád. Hezky jim povím…“

„Ale no tak, no tááák,“ zarazil ho Zip a zase vyloudil na tváři ten srdečný úsměv. „Pak si mě třeba žaluj, ale teď mi dej ty drobáky, jo? Rychle.“

Luís s kroucením hlavou přijal čtvrťák a sáhl do kapsy. Našel drobné, Zip je popadl a vyrazil k telefonu. Začal vytáčet číslo. Luís zatím, když už přišla řeč na peníze, došel k pokladně, sáhl znovu do kapsy a do šuplíku vložil svůj ranní počinek. Právě se chystal rozbalit ruličku deseticentů, když vtom Zip zařval: „Hej! Hej, Coochi! Tady!“

Luís se otočil. Ten druhý chlapec byl taky místní a měl na sobě stejné fialové sako, ale byl mladší než Zip. Luís ho odhadoval s odstupem svého věku a přitom se v duchu sám sebe ptal, jestli i on v šestnácti nosil takový směšně řídký knírek. Došel k závěru, že ne. Ten kluk měl malou, podsaditou postavu a silné, robustní ruce. Pleť měl tmavou. Z prostředka ulice Zipa zahlédl a zakřičel: „Héj, Zipíku!“ Pak se poklusem rozběhl k bistru. Luís vzdychl a rozrazil obal rolky s mincemi o okraj šuplíku pokladny.

„Kde se sakra couráš?“ ptal se Zip. „Akorát jsem ti volal.“

„Chlape, ani se neptej,“ odvětil Cooch. Neměl ani náznak akcentu, stejně jako Zip. Oba byli čistokrevným produktem velkoměsta a téhle čtvrti a Portoriko pro ně bylo totéž co Mongolsko. Při pohledu na ně si Luís najednou připadal starý a úplně cizí. Pokrčil rameny, šel ke sporáku a začal chystat konvice s kávou.

„Fotr s matkou jsou padlí na hlavu, víš to, kámo?“ řekl Cooch. Měl veliké hnědé oči a při řeči dělal výmluvné grimasy, jako když komik v televizi předvádí slavné číslo. „Podle mě si fotr myslí, že je nejmíň šéf obchodní komory, fakt.“

„A co má tvůj fotr společnýho s tím, že jdeš pozdě? Řek jsem ve tři čtvrtě na devět, a teď už je…“

„Přijde mu dopis z Portorika,“ pokračoval Cooch nevzrušeně, „a hned se celej zvencne. A hned jim píše, ‚přijeďte za náma, budete u nás bydlet, vemte svý haranty, klidně i bábu a toho vlčáka, my se o vás postaráme‘.“ Cooch se dramaticky plácl dlaní do čela. „Takže všichni ti votrhaní bráchanci a sestřenky dorazej a chrápou u nás. A vždycky, když se na letišti vobjeví další, můj fotr uspořádá mejdan.“

„Heleď, co to má…“

„No, včera byl mejdan. Vytáhli ty debilní kytary. Všude strun jak do symfoňáku. Měl jsi vidět mýho fotra. Dá si pár panáků a už se sápe na moji mutr, jak dvě holoubátka. Dva panáky a už jí lepí ruce na prdel.“

„Koukni, Coochi, mně je fuk, kam tvůj fotr strká…“

„Když tak vo tom přemejšlím,“ pravil Cooch zamyšleně, „nejspíš brzo dostanu dalšího bráchu.“

„No tak jo, a teď mi řekni, proč jdeš pozdě?“

„No dyť ti to řikám. Juchačka skončila až ve čtyry ráno. Měl jsem co dělat, abych se vyhrabal z postele. Ještě teďka vidím dvojmo.“ Zarazil se. „Kde je Papá? Ještě nedorazil?“

„To mi právě vrtá hlavou. Vy si jako všichni myslíte, že si tu hrajem na vojáčky.“

„Kdo, já?“ divil se dotčeně Cooch. „Já? Jako že já si to myslím?“

„Tak jo, ty možná ne,“ vzal zpátečku Zip. „Ale vostatní.“

„Já?“ opakoval pořád Cooch, plný ukřivděného úžasu. „Já? A kdo ti to tady všecko ukázal, když ses přistěhoval, co?“

„Fajn, dyť řikám, že ty ne, jasný?“

„Vodkaď jsi přišel? Z odpornýho slumu někde u mostu v Calm’s Pointu? Co jsi sakra vůbec vo týdle čtvrti věděl? Kdo tě tu proved, no řekni?“

„No jasně, přece ty,“ ukliňoval ho Zip trpělivě.

„Jasně. A ty na mě takhle vyjedeš. Pár minut zpoždění, a ty hned…“

„Deset minut,“ opravil ho Zip.

„Tak jo, deset minut, já netušil, že mi to stopuješ. Brácho, vobčas tě fakt nechápu, Zipe. Prej jestli si tu hrajem na vojáčky. Hele, kdyby si někdo…“

„Dyť řikám, že ty ne! Pro svatou prdel, řikám ty ne ! Myslel jsem ty vostatní ptáky.“ Odmlčel se. „Stavoval ses pro Sixta?“

„Jo. To je taky druhej důvod, proč jdu pozdě. Chceš, abych se stavěl tadyhle a támhle…“

„No a kde teda je?“

„Musel pomáhat svý mutr.“

„A s čím?“

„S miminem. Poslechni, myslíš, že je to sranda mít v baráku mimino? Ta Sixtova ségra se počůrává jak zjednaná, to sem ještě neviděl. Jenom se votočíš, a vona už zas čůrá.“

„A von jí převlíkal gatě?“ zeptal se Zip v ohromení.

„Když jsem vodcházel, zrovna jí pudroval zadek.“

„Hele, já ho taky napudruju, jestli se brzo neukáže!“ nasupil se Zip. „Vidíš, zrovna tohle jsem myslel. Von si myslí, že se tu jenom tak poflakujem. Můžeš se divit, že tu ještě nemáme žádný jméno? Dyť to nikdo nebere vážně. Každej čeká, že všechno voddřu sám.“

„My už jméno máme, Zipe,“ hlesl Cooch.

„Hovno máme! Vy si fakt všichni myslíte, že todle je posranej skautskej voddíl? Kdypak dospějete, chlapečci? Chcete v týdle čtvrti chodit po ulici, nebo se poletíte schovat pokaždý, když někomu ustřelí vejfuk?“

„Já se před ničím neschovávám!“

„A myslíš, že Královský strážci se něčeho bojej?“ zeptal se Zip.

„To ne, ale Královský strážci taky maj dvě stě padesát členů.“

„A jak myslíš, že ty členy získali? Tím, že chodili pozdě, když měli v plánu někoho křísnout?“

„Hej!“ křikl najednou Cooch.

„Co je?“

„Psssst.“

Ulicí spěchala žena s bujným poprsím, které jí při každém kroku poskakovalo, a s černými vlasy staženými do uzlu na zátylku. Nehleděla nalevo ani napravo. Kráčela odhodlaně, vlastně se nedívala nikam. Prošla okolo chlapců stojících v bistru v průchodu do ulice, zabočila za roh a zmizela jim z dohledu.

„Víš, kdo to byl?“ zašeptal Cooch.

„Ta ženská?“

„Jo,“ přitakal Cooch. „Alfieho máma.“

„Cože?“ Zip se posunul k nároží a rozhlížel se po třídě. Ale žena už byla pryč.

„Matka Alfreda Gomeze,“ upřesnil Cooch. „Ty vole, ta si to metla! Zipe, myslíš, že jí to řek?“

„Co je mi po tom, jestli jí to řek?“

„No, víš… ta jeho máti… jako, jestli jí to vyžvanil…“

„No tak jí to vyžvanil. A co mu to bude platný?“

„Víš přece, jaký jsou ženský. Třeba se naštvala. Třeba…“

„Přestaň si tu srát do gatí, jasný? Víš co? Ty holt nemáš kuráž. Seš jako můj fotr, ten kecá jak senátor, dělá hlavouna, furt mi vykládá o Portoriku. Koho ten blbej ostrov jako zajímá? Já se narodil tady, v tomdle městě. Jsem vopravdickej Američan. A von porád, jaký byl tam v San Juanu velký zvíře, jak se mu dařilo. A víš, co jsem zjistil, že tam dělal? Řek mi to jeden strejda. Víš, co dělal?“

„Co?“

„Vopravoval kola. Jo, tak tomu řikám fakt velký zvíře. Akorát velká huba, nic víc. A nasráno v gatích.“

„Hele, já mám stejně tolik kuráže jako…“

„Jasně, a pak zblejskneš Alfieho mutr na vycházce a roztřeseš se jak osika. Víš, co z tebe bude, až vyrosteš?“

„Co jako?“

„Chlap, co vopravuje lidem kola.“

„Jdi s tim do háje. Já…“

„Nebo leští boty.“

„V životě jsem ještě žádný boty neleštil!“ hájil se Cooch hrdě. „Neleštím si ani svoje!“

„Proto taky vypadáš jak povaleč,“ odtušil Zip a pak prudce trhl hlavou. Někdo se k nim blížil.

2

Coochova slova ještě doznívala, když za roh zahnul námořník. Byl to vysoký světlovlasý muž – vlastně ne tak docela muž, ale už ne chlapec. Mohlo mu být asi tak jednadvacet, dosáhl zřejmě už oné magické hranice, která dělí chlapce od mužů, ale byl stále rozkročený na obě strany; nemohli jste ho považovat za kluka, brát ho jako dospělého muže by vás ale ještě stálo trochu úsilí. Ať muž, nebo chlapec, každopádně byl v téhle chvíli dost opilý. Pochodoval typickou houpavou chůzí námořníků, kterou poněkud narušovalo nerytmické kymácení. Bílou čepici měl vratce nasazenou až na temeni a od bílé uniformy, čisté jako padlý sníh, se s oslepující silou odrážely paprsky ranního slunce. Na nároží se zastavil, zvedl oči k vývěsní ceduli nad bistrem, něco si zamumlal, prudce zavrtěl hlavou a pokračoval ulicí dál.

Zip potlačil uchechtnutí a dloubl Cooche do žeber.

„Vo deset babek, že vím, co hledá,“ utrousil s poťouchlým úsměvem Cooch.

„To je fuk, co hledá. Jdi se kouknout, kde jsou Sixto a Papá. Že na ně čekám a že už začínám bejt nasranej. Hni sebou.“

„To je zas řečí,“ prohodil Cooch, ale spěšně vyrazil na ulici. Přitom minul opilého námořníka, který se vracel zpátky směrem k bistru. Byl v tom stadiu opojení, kdy je třeba veškerá rozhodnutí pečlivě zvažovat a najít dostatek odhodlání. U každého domu se zastavil, studoval číslice nade dveřmi a pak obřadně zakroutil hlavou, až se nakonec objevil znovu před bistrem. Hlavou kroutil i dál, neboť zřejmě hloubal nad obsáhlou symbolikou nápisu BISTRO U LUÍSE. Ještě na chvíli se hluboce zamyslel, pak znovu zavrtěl hlavou a už se chystal vykročit opět do ulice, když Zip řekl: „Potřebuješ pomoct, námořníku?“

„Ehm?“ odtušil námořník.

„Vypadáš, jako že ses ztratil,“ vysvětlil Zip. Nasadil celkem příjemný tón. Mile se usmál a námořník mu úsměv okamžitě oplatil jako zbloudilý poutník, jenž se chápe první pomocné ruky.

„Poslouchej,“ zamumlal s obtížemi, „kde je tady ta… La… La Galli… Lala… Prostě jsem dole v  centru mluvil s jedním chlápkem, víš? A přišla řeč na…“ Zarazil se a opilecky přimhouřeným, ale hlubokým pohledem si Zipa měřil. „Hele, kolik ti je?“

„Sedmnáct,“ odpověděl Zip.

„Aha.“

Námořník si mlčky uspořádával myšlenky a v hlavě mu to očividně šrotovalo tempem zběsilého šneka. Pokýval hlavou. „No tak jo. Nechtěl jsem narušovat tu… mravní výchovu… Prostě jsme si povídali… A já jsem se vyjádřil, že bych jako neměl nic proti tomu vyspat se s ňákou ženskou, chápeš? S holkou. Chápeš?“

„A von tě poslal sem?“

„Jo. Teda ne. Vlastně jo, poslal. Že prej je tady takovej podnik, co se jmenuje… eeeee… La Gallina.“ Vyslovil to s otevřeným, tvrdým přízvukem Američana ze Západu a Zip se zase musel usmát.

„La Gallina, jasně,“ zopakoval se správnou, měkkou španělskou výslovností.

„Jo,“ přitakal námořník, „že prej tam najdu všechno, co hledám. Tak co ty na to?“

„Že měl pravdu,“ odtušil Zip.

„Tak jsem tady,“ ohlásil námořník a rozhlédl se. „Kde to je?“

„Kousek dál na týhle ulici.“

„Děkuju,“ pronesl námořník a kývl na něj. „Děkuju ti mockrát.“ Znovu se vydal zpátky ulicí.

„To nestojí za řeč,“ řekl za ním Zip s úsměvem. Chvilku se za námořníkem díval a potom zašel do bistra. „Udělej mi kafe, Luísi,“ zavolal.

Námořník kráčel po ulici a stejně jako prve si pečlivě prohlížel každý vchod. Najednou se zarazil, zahleděl se na nápis na velké okenní tabuli a zamumlal: „La Gallina, to mě podrž. Feller měl recht.“ Přistoupil rovnou ke dveřím. Nečekal, že je najde zamčené, a snažil se je otevřít. Když mu došlo, že lomcovat klikou nepomůže, nesl to s nesmírnou nelibostí. Ustoupil dozadu a zakřičel: „Hej! Héj, vstávat! Sakra, koukejte vstávat! Máte hosty!“

„Co to má zatraceně znamenat?“ zajímal se Luís.

„To je támhleten námořník,“ informoval ho s úšklebkem Zip.

Luís vyšel zpoza pultu. Nedaleko od nich námořník dál řval na celou ulici.

„Ty!“ zavolal Luís, „zklidni se, jo?“

Námořník se otočil. „To mluvíš se mnou, kámo?“

„Sí. Mluvím s tebou, kámo. Přestaň jančit. Je neděle ráno, lidi chtějí spát, jasný? Probudíš celou ulici.“

„Dyť taky jo, do prdele, vo to se taky snažím, víš?“

„Proč je chceš budit?“

„Páč chci jít do postele.“

„No jo, to teda dává smysl,“ poznamenal Luís a trpělivě kýval hlavou. „Máš v hlavě?“

„Kdo, já?“ optal se námořník. „Myslíš mě?“

„Myslím.“

„Do prdele, kdepak.“

„No, trochu na to vypadáš.“

Námořník došel k Luísovi, zapřel si ruce o boky a prohlásil: „Tak jo, možná jsem trošínku lízlej. Tys nikdy nebyl lízlej?“

„Jasně že už jsem v životě byl lízlej,“ připustil Luís, „a taky jsem byl ožralej jako prase. Tak pojď. Udělám ti kafe.“

„A próč?“

„Proč?“ Luís pohodil rameny a vešel zpátky do bistra. Námořník šel za ním. „Protože mám námořníky rád,“ prohlásil. „Taky jsem kdysi sloužil na moři.“

„Tak co, našels to, kámo?“ přerušil je Zip.

„Jo. Maj zavříno.“

„To jsem ti moh říct taky.“

„Tak proč jsi to neřek?“

„Neptal ses.“

„Jo ták, takovej ty seš,“ protáhl námořník.

„Jakej?“ zajímal se Zip a najednou na stoličce u baru celý ztuhl, jako by čekal útok.

„Takovej ten, co se ho musíš na všecko zeptat zvlášť.“

„Jo,“ souhlasil Zip, „takovej já jsem. No a co?“

Snad proto, že vycítil Zipovu náhlou bojovnost, snad proto, že chtěl jen obrátit námořníkovu pozornost zpátky k sobě, Luís spěšně pronesl: „Ano, byl jsem u námořnictva čtyři roky, do roku 1927, tak tak.“

„Sloužils na lodi?“ zajímal se námořník. Pokud ze Zipova tónu pochopil výzvu, důsledně si jí nevšímal. Anebo byl příliš opilý, aby ji vzal na vědomí.

„Chlap, co nikdy nesloužil na lodi, si nemůže říkat námořník.“ Luís se ohlédl směrem k bublajícím konvicím. „Kafe už je skoro hotový.“

„Co to bylo za loď?“

„Vlečňák na odpadky,“ prohodil Zip rychle a zakřenil se.

„Toho chytrolína si nevšímej. Byl jsem na minolovce.“

„Jakou jsi měl hodnost?“ zeptal se nedůvěřivě námořník.

„Jak to? Tys eště neslyšel o kontradmirálovi Luísu Amandezovi?“ Zipovu nepravidelnou tvář zbrázdil výraz předstíraného překvapení.

„Pobočník poručíka u palubní obsluhy,“ odtušil Luís důstojně. „A ty drž zobák, utřinose.“

„Jakže jsi to říkal, že se jmenuješ? Louise?“2

2 Španělské jméno Luís (vyslovuje se [luís]) rodilému Američanovi zní podobně jako ženské jméno Louise [luíz], jež pochází z francouzštiny a je v USA běžné. Mužská varianta tohoto jména Louis má výslovnost [luí]. Nedorozumění tedy pramení z toho, že námořník není obeznámen s Luísovou mateřštinou. Poznámka překladatelky.

„Jo jo, správně,“ odpověděl zase Zip a smál se pod fousy. „Dneska tě vobsluhuje tetička Louise.“

„Louise? Fakt?“

„Ne. Luís. Luís.“

„Ne, Louise,“ trval na svém Zip.

„Ty jsi Mexičan, Louisi?“ zeptal se námořník.

„Nejsem,“ zakroutil Luís hlavou. „Portoričan.“

„Aha, to je ale to samý, ne?“

„No…“ Luís chvilku uvažoval a pak rezignovaně pokrčil rameny. „Sí, je to to samý.“

„A z který části Mexika jsi?“ ptal se námořník nepřítomně.

„Tam dole, jak je Karibik,“ odtušil Luís suše.

„Takovej přílepek na jihu,“ doplnil Zip. „Chápeš?“

„A vodkaď přesně?“

„To město se jmenuje Cabo Rojo, slyšel jsi o něm někdy?“

„Já znám jenom Tijuanu,“ odvětil námořník, „ale tam jsem taky nikdy nebyl. Já se dostal nejdál do San Diega.“

„Tady máš,“ řekl Luís a naléval mu hrnek kávy. „Tohle vypij.“

„A kde mám já?“

„Mám jenom dvě ruce.“ Dolil první hrnek a pak nalil i Zipovi.

„A co tě sem přive… přivedlo z takový dálky, až z Portorika?“ zajímal se námořník.

„Práce,“ odpověděl Luís. „Člověk musí pracovat, znáš to.“

„A odkaď jsi ty, námořníku?“ zeptal se Zip.

„Z Fletcheru,“ zněla odpověď. „To je v Coloradu.“

„To jsem nikdy neslyšel.“

„Ale jo, fakt to tam je.“

Rozhostilo se ticho.

Zip s námořníkem usrkávali horkou kávu. Luís se za pultem pustil do práce. Koneckonců, tihle tři toho měli pramálo společného. Prvního zajímalo, kde je tu jakýsi bar, spíš bordel. Ten druhý mu pověděl, kde to je. A třetí těm dvěma udělal kávu. Jednomu bylo něco přes padesát, druhému možná dvaadvacet a třetímu sedmnáct. Jeden se narodil v Portoriku, druhý v coloradském Fletcheru a třetí byl od narození produktem velkoměsta. Rozdělovala je propast času, prostoru i osobních zálib. V daném okamžiku už nebylo, co by jeden druhému řekli, a tak upadli do mlčení.

A přesto se v nastalém tichu jejich myšlenky pohybovaly nečekaně shodnými cestami, takže kdyby je některý z nich vyslovil, druzí dva by mu okamžitě porozuměli – nebo by o tom alespoň byli přesvědčeni.

Luís začal uvažovat o tom, proč se vydal na pevninu a opustil místo, kde se narodil. Námořníkovi odpověděl, že sem přišel za prací, ale věděl, že důvodů bylo víc. Nepřišel sem pracovat, ale proto, aby vůbec začal. Na ostrově žil se ženou a třemi dětmi. Přestože Portoriko ze srdce miloval, představovalo pro něj především jedno: hlad. Neustálý hlad. Hlad, který i v době sklizně cukrové třtiny přetrvával, protože člověk nemohl utratit veškerý výdělek, když byla sezona v plném proudu; musel šetřit, aby nějak přežil i další prázdné dny, jež se rozkládaly před ním. Lidé měli málo a z toho mála mnoho neušetřili. Po celý rok lovili ryby a někdy byl úlovek dobrý. Po většinu času však hladověli. A hlad – přestože člověk ví, že stejný hlad mají všichni kolem něho – hlad způsobí, že se člověk jaksi zmenší, že není nikým. Pro Luíse ostrov znamenal a vždycky bude znamenat spoustu věcí, které miloval: přirozenou lidskou hrdost, slušnost a pohostinnost. Úctu, s níž se lidé k sobě automaticky chovali, živenou prostředím plným slunce a bujného tropického porostu, kde se jakákoli krutost zdála až nestydatě nemístná. Ostrov jako by lidi přimykal k sobě, posiloval jejich pouto mezi nimi. Naproti tomu všemu stál zoufalý ekonomický nedostatek, takže Luís na jedné straně žil s pocitem důležitého člověka, který má spoustu přátel a je zahrnutý láskou – a na druhé straně se cítil jako vyhladovělé zvíře.

A tak z ostrova odešel. Vydal se hledat nějaký začátek. Tvrdě pracoval, aby si mohl otevřít bistro. Dodnes ho z převážné části vlastnila banka, on ale věděl, že už nikdy nebude mít hlad. A jestli o něco přišel, o něco velmi drahého, pak mu to vynahrazovalo jiné uspokojení. To uspokojení se nacházelo v jeho žaludku a nasycených útrobách, kde si lidé svou spokojenost uvědomují snad nejvíc.

Námořník srkal svoji kávu a vzpomínal na Fletcher v Coloradu.

Svým městem se v myšlenkách nezaobíral nijak často, protože zjistil, že na něj potom padá smutek. Ve Fletcheru se narodil a brzy tam pochopil význam slova „maloměsto“. Když se o nějakém místě mluví jako o maloměstě, nemá to pranic společného s jeho skutečnou velikostí. Maloměstem může být i obří metropole a některá hodně velká města jsou ve skutečnosti malá v každém směru. Fletcher v Coloradu byl jako každé jiné maloměsto Spojených států amerických. Měl školu, kostel a řádku obchodů. U silnic stály značky ZPOMAL – DĚTI a  PŘÍSNÁ KONTROLA RYCHLOSTI , náctiletá mládež se poflakovala kolem sámošky na nároží, skauti pořádali pikniky pod širým nebem, hrála se dětská baseballová liga, scházel se pěvecký sbor, dovážel se tam list Saturday Evening Post , na jaře lemovaly hlavní silnici zářivě žluté forzýtie a všude vybuchovaly růžové ohňostroje třešňových květů a na podzim, když lesy hrály všemi barvami, chodíval námořník s otcem a starším bratrem lovit vysokou. V zimě přišly hluboké závěje sněhu a lyžovalo se. Město obklopovaly hory. Hory byly vidět odevšad. A všichni se navzájem znali.

S Corine se seznámil na farním pikniku, když mu bylo šest let. A než jim bylo jedenáct, celé město došlo k závěru, že oni dva se jednoho dne vezmou. Když v prvním ročníku na střední vyhrál medaili v plaveckém závodě, věnoval ji Corine. Všude chodili spolu a všechno dělali společně. On po nějakém čase pochopil, že Corine je zcela spokojená s tím, že se ve Fletcheru narodila a vyrostla, že i poté, co se vdá, tam bude spokojeně žít a vychovávat děti, dokud nakonec ve Fletcheru i neumře. A najednou si nebyl jistý, že si totéž přeje i on.

Pozor, Corine měl moc rád, tím to nebylo. Aspoň si myslel, že ji miluje. Měla zrzavé vlasy rovné jako hřebíky, které nosila volně rozhozené přes ramena, zářivě modré oči a nos maličko zahnutý nahoru. Jako by vypadla z obrázků venkovských děvčat, jež vídal na titulní straně Saturday Evening Postu, když jej občas rozvážel. Rád se s ní mazlil. A rád se jí dotýkal, kdykoli mu to dovolila, což nebylo moc často. Nikdy neuměl poznat, kdy to chce, nebo nechce. Říkal si, že když se mu daří její přání v tomto směru respektovat, zřejmě ji miluje.

A pak se jednoho dne, zničehonic, rozhodl vstoupit do námořnictva. Když se ho rodiče ptali proč, když se ho na totéž ptala Corine i jeho kamarádi, odpovídal, že by tak jako tak brzy dostal povolávací rozkaz, takže se sám rozhodl jít k námořnictvu, kde člověk nemusí podstupovat dlouhé pochody ani spát v blátě. Totéž tvrdil úplně všem. Měl ovšem jeden skutečný důvod, proč si vybral právě moře. Chtěl se dostat pryč z Fletcheru. Dal se k námořnictvu, protože Fletcher ho pomalu, ale jistě dusil, cítil, jak se horský kruh stahuje každým dnem blíž, a věděl, že jednoho dne už nebude schopen se nadechnout, že jednoho dne ho to malé město rozdrtí na prach. Když odjížděl, sliboval si, že se už nikdy nevrátí. A proto ho při pomyšlení na Fletcher pokaždé přepadal smutek.

Zip popíjel kávu, prohlížel si svůj odraz v zrcadle za pultem a nebyl smutný ani trochu. Zip měl zatraceně dobrý pocit. Cítil, že kolečka do sebe konečně začínají zapadat. V té odrbané čtvrti blízko centra do sebe nikdy nic nezapadalo. Tam ze života neměl nic, jenom kopance od starších kluků. Tlustoprd Charlie, tak mu říkali. Tlustoprd Charlie, a potom rána, kopanec přesně doprostřed toho tlustého zadku. Přezdívka mu zůstala i v pubertě, kdy se začal vytahovat do výšky a zhubnul. A potom se přestěhovali.

Najednou přestal být tlustoprd, a dokonce už nebyl ani Charliem. Začal si říkat Zip. Měl pocit, že v téhle nové čtvrti by se mu mohlo dařit, že tady má možnost stát se tím, kým chce být. Že nemusí plnit očekávání ostatních. Seznámil se s Coochem a Cooch ho zasvětil do tajů ulice. Taky navrhl, aby se připojili k největšímu místnímu gangu, ke Královským strážcům.

Jenže Zip měl vlastní představy. Proč dělat poskoka a posledního ňoumu honoraci, když můžete mít svůj vlastní gang? A navrhl název „Kardinálové jihu“. Plánoval začít v malém, se šesti, sedmi kluky. Prozatím byli jen čtyři. Coochova švagrová jim ušila fialová saka a on svoji uniformu nosil s velkou hrdostí, poněvadž to pro něho mělo velký význam. To sako znamenalo, že nastoupil vlastní cestu.

Kdybyste se ho zeptali, jaký má cíl, nedokázal by vám odpovědět.

Věděl však jistě, že jde vlastní cestou a že dnes o tom získá přesvědčivý důkaz. Dnes se měla jeho existence naplnit.

A tak tam všichni tři seděli, každý zabraný do vlastních myšlenek, jež se vzájemně nijak zvlášť nelišily, a když pak námořník konečně promluvil, Luís i Zip okamžitě pochopili, jak to myslí.

Námořník pronesl: „Ve Fletcheru by se člověk ztratil. Totálně by ztratil sám sebe.“ Zakroutil hlavou. „Proto jsem vypad. Chtěl jsem vědět, kdo vlastně jsem.“

„A už jsi to zjistil?“ zajímalo Luíse.

„Netlač na něj,“ ozval se Zip. „Myslíš, že si člověk vybuduje nějaký postavení za den?“

„Já to zjistím, Louise,“ řekl námořník.

„A jak? S děvčaty z La Galliny?“

„Co?“

„Námořníku, dej na moji radu,“ pokračoval Luís. „Vrať se na loď. V týhle čtvrti to není vždycky pěkný.“

„Nech ho na pokoji,“ děl Zip. „Jestli chce holku, já mu ji vobstarám.“ Mrknul na námořníka a pak se široce usmál.

„Nedej se klamat, je neděle ráno,“ naléhal Luís. „Včera se tu pilo a hrálo na kytary a dneska všichni vyspávají. Ale někdy… Námořníku, dej na mě. Jdi zpátky na loď…“

„Řek bych, že se tu trochu porozhlídnu.“

„Tak buď opatrnej, jo? Vybírej si společnost.“ Významně se podíval na Zipa. „Jsou tu dobráci i hajzlové, entiende ? Chápeš? Dej si bacha.“

Námořník se i s barovou stoličkou natočil do strany, opřel se lokty o pult a opilecky mžoural na sluncem zalitou ulici.

„Mně to tu připadá pohodový a klidný,“ zamumlal.

„Copak vidíš skrze ty zdi, námořníku?“ zeptal se Luís. „Víš, co se děje pod fasádou těch domů, tam uvnitř?“

3

Fasáda budovy, jež byla domovem uniformovaných policistů a detektivů z 87. okrsku, nebyla nijak pěkná ani zajímavá, navíc ji nikdo už přes půl století nečistil. Parku přes ulici ukazovala svou bezvýraznou šeď, jež příkře kontrastovala s prudkým sluncem, naplňujícím vzduch. Dojem z šedivého kamenného obložení, hrubého, hrbolatého a pokrytého sazemi a špínou velkoměsta, celkově pozvedaly jen zavěšené zelené koule, jež bílými číslicemi oznamovaly do světa, že zde sídlí okrsek č. 87.

Nízké stupně vstupního schodiště vedly až k proskleným dveřím, teď dokořán otevřeným, aby do budovy vpustily i sebemenší závan vánku, který sem mohl došumět z Groverova parku. O moc dál než za tyto dveře blahodárný vzduch bohužel nepronikl. A už vůbec nedosáhl do hlavního sálu, kde za vysokým pultem seděl seržant Dave Murchison, popotahoval si trenýrky a proklínal panující horko. Na skříni s telefonní ústřednou nalevo od pultu stál otočný elektrický větrák. Díky bohu, že ústředna momentálně neblikala příchozími hovory od pobouřených občanů. Murchison si otřel pot z obočí, znovu si provětral trenýrky a napadlo ho, jestli třeba nahoře nemají větší chládek.

Dlouhá dřevěná cedule s černým nápisem ODDĚLENÍ VYŠETŘOVÁNÍ na bílém podkladě ukazovala směrem k úzkému schodišti s ocelovými stupni, vedoucímu k hromadné cele. Na tomto schodišti se teplo kumulovalo pouze z malého okénka v místě, kde se směr schodiště lámal a v opačném gardu pokračoval do prvního patra. Právě tady bylo z celé stanice nejchladněji. Když jste vystoupali po schodech, čekala vás dlouhá chodba směřující do služebny, kde celá baterie elektrických větráků statečně odolávala náporu a produkovala lehounký náznak vánku. Zamřížovanými okny na vzdáleném konci služebny pronikal jasný, zlatavý sluneční svit, který se rozléval po dřevěné podlaze a zachvacoval ji jako plameny. Za sluncem zalitými stoly seděli muži jen v košilích.

Na práci detektiva byla příjemná jedna věc: oblek z šedého flanelu, košile zapnutá až ke krku a uhlazená černá kravata jaksi nepatřily k povinné výbavě. Detektiv Steve Carella byl patrně jediným detektivem na služebně, jenž toho červencového nedělního rána připomínal ředitele reklamky. Ovšem Carella vždycky vypadal, jako by vypadl ze stránek časopisu Esquire. I když měl na sobě koženou bundu a montérky, dokázal působit dojmem pečlivé uhlazenosti. Byl to vysoký muž, jehož šlachovité tělo jen drobným náznakem prozrazovalo svoji fyzickou sílu. Postrádalo tukové vycpávky a díky své štíhlosti a přirozené stavbě kostí dokázalo lichotit jakýmkoli hadrům, které na sebe hodil. Toho rána měl na sobě modrý oblek z lehké bavlny, jehož sako si pověsil přes opěradlo židle. Před odchodem do práce si uvázal motýlka, ale toho rozvázal, jakmile dorazil na služebnu, takže mu volné konce visely kolem krku přes rozepnutou košili. Hlavu skláněl nad hlášením, které právě studoval.

Ostatní policisté vypadali poněkud méně nastrojeně. Andy Parker, policajt, který by dokázal vypadat jako pobuda snad i na vlastním pohřbu, si dnes vzal béžové nylonové kalhoty a sportovní košili, již bezpochyby navrhli u příležitosti oslav dne havajské státnosti. Po celé její ploše tančila děvčata s obručemi a pohupovala přitom boky. Mezi nimi se na jeho rozložitém hrudníku proháněli surfaři, to všechno v barvách vybuchujících jako římské svíce. Parker, který se zdál neoholený, ačkoli se této činnosti věnoval krátce před vstupem na služebnu, oběma obrovskýma rukama mlátil do psacího stroje, přičemž každý z prstů používal jako samostatnou pěst. Stroj zatím jeho útokům odolával a odmítal se podrobit hrubému násilí. Parker do něj nepřestával bušit, jako by bojoval zápas na život a na smrt. Kdykoli se mu páky kláves zkřížily a zasekly, zaklel. Když při tvorbě hlášení dorazil na konec řádku a výstražný zvonek se divoce rozcinkal, pokaždé uštědřil válci hrubý štulec.

„Zatčení žádný,“ mumlal si zlostně, „a já to podělaný hlášení stejně napsat musím.“

„Buď rád, že jsi naživu,“ poznamenal Carella, aniž by zvedl oči od stránky, kterou držel v ruce.

„Kamaráde, takovej grázlík jako Pepe Miranda mě do penálu nedostane,“ děl Parker a pokračoval ve frontálním útoku na psací stroj.

„Máš štígro,“ odtušil Carella, „že dostal záchvat milosrdenství. Měl tvou zbraň i zbraně všech ostatních a měli jste z pekla štěstí, že se nerozhodl vás odbouchnout všechny.“

„Nasral si do kalhot,“ podíval se na něho Parker. „Bejt já na jeho místě, tak postřílím všecky poldy v dohledu a pak jen tak z plezíru pár lidí na chodníku. Jenže Miranda je sráč. Dobře ví, že spadla klec, tak si spočítal, že by k tomu, co na něj už máme, neměl přidávat další průsery.“

„Třeba se mu líbil tvůj ciferník,“ řekl Carella. „Třeba si řek, že takhle milýho chlápka prostě nemůže zastřelit.“

„Jo, jasně,“ uzavřel debatu Parker a vytrhl papír s hlášením ze stroje. Carellu neměl rád. Ještě pořád měl v paměti ten březnový den, kdy se spolu na služebně tak trochu rafli. Hádku tehdy zničehonic uťal Frankie Hernandez poznámkou, že nadporučík, tedy šéf, je ještě v budově. Jenže Parker neměl rád nedořešené věci. Carella snad na jejich incident už zapomněl – i když o tom Parker pochyboval – on však rozhodně ne a ani nehodlal zapomenout, dokud se věc tak či onak nedořeší. Když si nyní vybavil ten den, připadalo mu zajímavé, že tehdy byli také na služebně jen oni tři. Carelly se tenkrát dotkla náhodná poznámka, kterou utrousil směrem k Hernandezovi. Ksakru, proč byli všichni pořád tak hákliví? Hodil hlášení na stůl a šel k barelu s chlazenou vodou.

Frankie Hernandez, třetí z mužů, kteří byli jak tehdy v březnu, tak onoho červencového dne přítomni na služebně, právě stál u registrační skříně nad otevřeným šuplíkem. Na sobě měl bílou košili s krátkým rukávem a tmavě modré kalhoty. Z pouzdra připevněného k hrudníku mu vyčuhovala speciální policejní osmatřicítka. Měl široká ramena, snědou pleť a rovné černé vlasy. V hnědých očích míval výraz člověka, který je zvyklý na urážky, a proto je na ně neustále připraven. Nebylo snadné být portorickým policajtem ve čtvrti, kde žila tak početná populace stejného původu, obzvlášť pokud se člověk narodil a vyrostl přímo na ulicích svého okrsku. V jeho očích se zračily všechny bitvy, které svedl se svými sousedy, s policií i sám se sebou. Nebyl to šťastný člověk, jako nemůže být šťastný nikdo, kdo obětuje život jedinému cíli.

„A co ty si myslíš o tom svým kámošovi?“ zeptal se ho Parker od barelu s vodou.

„Koho máš na mysli?“ zeptal se Hernandez.

„Mirandu.“

„To není žádnej můj kámoš,“ odpověděl Hernandez.

„Včera už jsem si myslel, že ho dostanem,“ vyprávěl Parker. Nalil si do papírového kelímku vodu a napil se. Pak si hřbetem ruky osušil rty. „Do toho bytu nás vlezlo pět, a ten zkurvysyn vodněkud z rukávu vyčaruje bouchačku a pošle nás k zemi. Grázl jeden svinskej. Udělal z nás hotový amatéry. Viděl jsi dneska noviny? Miranda překazil policejní akci. Ten hajzl se dostal až do hlavních zpráv!“

„Stejně to není můj kámoš,“ opakoval Hernandez.

„Jasně,“ odtušil Parker. Zdálo se, že má ještě něco na jazyku, ale pak si to rozmyslel. „Kdo byla ta ženská, co sem přišla?“ zajímal se.

„Nějaká Gomezová,“ řekl Hernandez.

„A co chtěla?“

„Její syn se dostal do maléru. Chce, abych s ním promluvil.“

„Kdo si sakra myslí, že seš? Fráter?“

Hernandez pokrčil rameny.

„A ty tam půjdeš?“ vyptával se Parker.

„Jen co tu dokončím nějakou práci.“

„Tak to možná budeš fráter.“

„Možná,“ odtušil Hernandez.

Parker přešel k věšáku v rohu místnosti a z háčku sundal tmavě modrý panamák. „Jdu ven,“ oznámil. „Porozhlídnu se a třeba se něco dozvím.“

„O čem?“ zeptal se Carella.

„O Mirandovi, o tom hajzlovi. Nemohl se vypařit, to je jistý. Kam bys na jeho místě zdrhl ty?“

„Do Ruska,“ navrhl Carella.

„No jo. Hele, podle mě je zase tady. Někde blízko. Určitě si nenašel nový hnízdečko v Riverheadu, když zrovna tam jsme ho skoro dostali. Tak kde? Doma. Doma, na sedmaosmdesátce. A jestli je někde tady, dám krk na to, že všichni dobře vědí, kam se schoval. Takže, Andy Parker se vydává na lov.“ Zastavil se u svého stolu, vytáhl horní zásuvku, z ní pouzdro se služebním revolverem a připnul si ho k pravé kapse kalhot. „S tou prací to nepřehánějte,“ prohodil, když procházel dvířky v přepážce. „Teda, ne že bych vám to musel připomínat.“

Jeho kroky rezonovaly dlouhou chodbou. Hernandez se díval, jak zahýbá na ocelové schodiště. Když obrátil oči zpátky do místnosti, všiml si, že Carella se dívá stejným směrem.

Vyměnili si pohledy, aniž by řekli jediné slovo, a tiše se vrátili k práci.

Azucena Gomezová patřila k těm šťastlivcům, kteří se narodí pohlední a stejní i zůstanou, navzdory všem rozmarům osudu. Její jméno znamenalo ve španělštině „bílá lilie“ a zřejmě je dostala právem, protože měla pleť hladkou a bílou a její obličej i tělo v sobě snoubily jak půvab a krásu toho květu, tak i jeho královskou noblesu. Její oválné tváři vévodily trochu šikmo posazené hnědé oči, které jejím jinak klidným rysům propůjčovaly exotický nádech. Nos měla rovný a štíhlý a její ústa působila dojmem, že se brzy rozpláče. Bez jakýchkoli diet si dokázala udržet postavu, jež na ulicích jejího rodného Portorika sklidila nejedno obdivné hvízdnutí. Bylo jí dvaačtyřicet. Už dávno poznala, jaké to je být ženou, a věděla to stále. Navíc poznala i štěstí a strasti, jež přináší mateřství. Nebyla nijak vysoká, což byl snad jediný rys, který jí ubíral na dokonalosti. Když se však postavila k posteli a podívala se na svého syna, připadala mu velká až dost.

„Alfredo!“

Neodpověděl. Ležel natažený na posteli, tvář zabořenou do polštáře.

„Alfredo?“

Nezvedl k ní oči. Ani nepohnul hlavou. „Mami, nech mě,“ zamumlal. „Prosím.“

„Musím s tebou mluvit,“ řekla. „Je to důležitý, poslouchej mě.“

„To je fuk, co ty řekneš, mami. Já vím, co musím udělat.“

„Musíš jít do kostela? To musíš udělat?“

„Sí.“

„A oni ti ublíží.“

Prudce se posadil. Byl to šestnáctiletý chlapec, který po matce zdědil světlou pleť a velké hnědé oči. Na skráních mu rašily jemné pubertální chloupky. A stejně jako matčiny rty i jeho ústa se kdykoli mohla zkřivit do uplakané grimasy.

„Chodím do kostela každou neděli,“ řekl prostě. „Dneska taky. Nemůžou mi to zakázat.“

„Nemůžou ti to zakázat, ale ublíží ti. Takhle to řekli?“

„Sí.“

„Kdo ti to řekl?“

„Kluci.“

„Kteří kluci?“

„Mami, to se tě netýká.“ Díval se na ni prosebně. „To je taková věc…“

„Proč? Proč ti chtějí něco udělat?“

Alfredo neodpověděl. Hleděl na matku, ale dál mlčel.

„Tak proč, Alfredo?“

Najednou propukl v pláč. Cítil, jak mu oči zaplavují slzy, a spěšně se od ní odvrátil, aby ho neviděla. Znovu sebou hodil na postel, tvář zabořil do polštáře a s každým vzlykem se mu prudce zvedala ramena. Matka se dotkla jeho ruky.

„Jen plač,“ řekla.

„Mami, já se sty–“

„Je dobré se vyplakat. I tvůj táta někdy plakal. To není žádný hřích, když muž pláče.“

„Mami… Mami, prosím, ty tomu nerozumíš…“

„Rozumím tomu, že jsi můj syn,“ pronesla paní Gomezová s prostou logikou. „Rozumím tomu, že jsi hodnej a že ti, co ti chtěj ublížit, jsou špatný. A na ulici nemají vládnout ty špatný, Alfredo. Říkáš, že musíš jít na mši o jedenácté, jako vždycky. Říkáš, že musíš, i když ti chtějí ublížit. A tomu já nerozumím.“

Znovu se posadil a vyrazil ze sebe pár slov, jako by to byl výkřik.

„Já se nesmím posrat!“

„Ty se… nesmíš posrat?“ ptala se nechápavě.

„Nesmím se bát, mami. Prostě nebejt posera. Ty tomu nerozumíš. Nemůžeš rozumět. Prosím tě, nech mě to udělat, já musím.“

Jeho matka stála u postele a dívala se na něj. Dívala se na svého syna, jako by ho najednou nepoznávala, jak by ten chlapeček, kterého kdysi tiskla k prsům a který kdysi pil její mléko, byl najednou někdo jiný. Jeho tvář, jeho řeč, dokonce i jeho oči jí připadaly cizí a vzdálené. Upírala na něho pohled, jako by jen samotnýma očima mohla zase obnovit někdejší pouto mezi nimi.

Nakonec řekla: „Byla jsem na policii.“

„Cože?!“ vykřikl.

„Sí.“

„Proč jsi to udělala? Myslíš, že se policajti o mě budou zajímat? O mě, nějakýho Alfreda Gomeze? Fízlové jsou na nic. Nevíš, jaký jsou tady, v naší čtvrti, poldové?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dívej se, jak umírají.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.