Přeložil:

JAN LUSK

Ed McBain: Až do nejdelší smrti

Vydání druhé, v nakladatelství Baronet první

Copyright © 1959 Hui Corporation

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2282. publikaci

Přeloženo z anglického originálu ‘Til Death

vydaného nakladatelstvím Thomas & Mercer, USA v roce 2011

Český překlad © 2019 Jan Lusk

Odpovědná redaktorka Dana Chodilová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2019 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2019 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1143-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1144-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Ed McBain

Až do nejdelší smrti

Věnováno

Margie a Fredovi

Město v této knize není skutečné.

Lidé i místa, vše je vymyšlené.

Pouze popis policejní práce je založen

na zavedených vyšetřovacích metodách.

1

Detektiv Steve Carella mrkal do nedělního ranního slunce a nadával si, že večer nezavřel okenice. Nakonec se převalil na levý bok. Paprsky ho nemilosrdně pronásledovaly, na bílém prostěradle malovaly pravidelný vzor černých a zlatých pruhů. Jako mříže v cele na stanici, pomyslel si. Panebože, postel se mi proměnila ve vězení.

To není fér, pomyslel si. A kromě toho to za chvíli přejde – jenže pak bude svítit na Teddy. Tak ať to přejde rychle.

Nadzvedl se na lokti a prohlížel si svou spící manželku. Teddy, Theodora. Říkával jsem jí moje malá Theodora. Jak ses změnila, lásko moje. Studoval její tvář, rámovanou krátkými černými vlasy, bezstarostně rozhozenými na jasně bílém polštáři. Oči ozdobené dlouhými černými řasami měla zavřené. Na vyšpulených rtech jí pohrával lehký úsměv. Její krk přecházel ladným obloukem v prsa přikrytá peřinou – rýsovala se tam jako hora.

Vážně, drahá, pomyslel si, vypadáš jako hora. Je to až neuvěřitelné, jak moc ji připomínáš. Velmi krásná hora, to jistě, ale pořád hora. Chtěl bych být horolezcem. Tolik, tolik si přeju dostat se blízko k tobě! Jak je to už dlouho?

Nech toho, Stevino, okřikl se. Zapomeň na to, protože tohle erotické fantazírování nikomu nic dobrého nepřinese. Přinejmenším mně rozhodně ne.

Steve Carella drží celibát.

Dítě by se mělo narodit na konci měsíce, dá-li Bůh. To je příští týden. To už je konec června? Opravdu, ten čas letí, když se v posteli dá jen spát. Zajímalo by mě, jestli to bude kluk. Dobrá, holka by byla taky fajn, ale tatík by ztropil povyk – považoval by to za poskvrnění cti Itálie, kdyby jeho jediný syn Steve měl jako prvorozené dítě dceru.

Jaká že jim vybrali jména? Mark pro kluka a April pro holku. A tatík ztropí povyk i kvůli jménům, protože on by patrně chtěl něco jako Rudolpho nebo Serafina. Stefano Luigi Carella, to jsem já, a díky, papá.

Dnes je svatba, vzpomněl si náhle, a to mě dělá nejbezohlednějším starším bratrem na světě, protože dokážu myslet jen na vlastní libido, když moje mladší sestřička do toho chce praštit. No, jak znám Angelu, její prvotní zájem dnes je její vlastní libido, takže jsme si kvit.

Zazvonil telefon.

Cukl sebou a prudce se otočil k Teddy. Měl strach, že ji zvonění probudí, teprve pak si uvědomil, že jeho žena je hluchoněmá, a tudíž imunní vůči rušivým projevům civilizace, jako je telefon.

„Už jdu,“ zavrčel, když telefon nepřestával zvonit. Přehodil dlouhé nohy přes bok postele. Byl to vysoký muž s širokými rameny a úzkými boky, kalhoty od pyžama měl pevně uvázané kolem plochého tvrdého břicha. Bosý a do půl těla svlečený elegantně přešel k telefonu, zvedl sluchátko a doufal, že nevolají z práce. Matku by trefil šlak, kdyby nepřišel na svatbu.

„Haló?“ řekl.

„Steve?“

„Jo. Kdo je to?“

„Tommy. Vzbudil jsem tě?“

„Ne, ne, byl jsem vzhůru.“ Odmlčel se. „Jak se vede po ránu nastávajícímu ženichovi?“

„Já… Steve, mám z něčeho strach.“

„Ahá,“ usmál se Carella, „nechystáš se utéct mojí sestřičce od oltáře, doufám.“

„Ne, nic takovýho. Steve, můžeš sem přiject?“

„Ještě než odjedeme do kostela?“

„Ne. Myslím hned.“

„Hned?“ nechápal Carella. Zamračil se. Za léta u policie slyšel v telefonu mnoho úzkostných hlasů. Tommyho hlasu zprvu přiřadil běžné předsvatební rozjitření, ale teď v něm zaslechl něco horšího. „Co se děje?“ zeptal se. „O co jde?“

„Já… nechci o tom mluvit po telefonu. Můžeš přiject?“

„Za chvíli jsem tam,“ slíbil. „Hned jak se oblíknu.“

„Díky, Steve,“ řekl Tommy a zavěsil.

Carella položil telefon. Chvíli na něj zamyšleně hleděl, pak odešel do koupelny se umýt. Když se vrátil do ložnice, otočil žaluzie, aby slunce nebudilo jeho spící manželku. Oblékl se, napsal jí vzkaz a – než odešel – toužebně jí pohladil prsa, vzdychl a opřel papír o polštář. Když odcházel z bytu, ještě spala.

Tommy Giordano bydlel sám v domě na předměstí v Riverheadu, asi pět kilometrů od Carellova domu. Byl veteránem korejské války, který v zámoří zažil hrůzostrašné historky. V době, kdy se každý americký rodič, který měl syna na vojně, bál bláta a kulek a každý americký synek se bál útoků mongolských nájezdníků za doprovodu bubnů a troubení polnice – v té době bylo nemyslitelné předpokládat, že každodenní život ve Spojených státech má svá vlastní nebezpečí. Tommy na to přišel s šokující náhlostí.

Jeho kapitán ho za pošmourného deštivého dne povolal do zabláceného velitelského stanu. Tak soucitně, jak dokázal, informoval Tommyho, že oba jeho rodiče se předešlého dne zabili při automobilové nehodě a že má letět domů na pohřeb. Tommy byl jedináček. Přijel domů a viděl, jak dva lidi, které miloval, ukládají do náruče země, a pak ho armáda dopravila zpátky do Koreje. Po zbytek války byl skleslý a nemluvný. Když ho konečně propustili, vrátil se do domu, který zdědil po rodičích. Jeho jediným přítelem byl chlapec, kterého znal od dětství – dokud nepotkal Angelu Carellovou.

A jedné noci v jejím náručí se hořce rozplakal, dal průchod slzám, které ve vojenské uniformě musel zadržovat. Pak už byl v pořádku. Teď je Tommy Giordano pohledný sedmadvacetiletý mladík s odzbrojujícím úsměvem a bezstarostným vystupováním.

Otevřel dveře, sotva Carella zazvonil, jako by stál za nimi a čekal na zvonek.

„Ahoj Steve, jsem rád, že jsi přišel. Pojď dál. Chceš něco k pití?“

„V devět ráno?“ zhrozil se Carella.

„To je tak brzy? Ach jo, musel jsem tě vytáhnout z postele. Promiň, Steve. Nechtěl jsem tě obtěžovat. Budu určitě příšernej švagr.“

„Proč jsi volal, Tommy?“

„Posaď se, Steve. Dáš si kafe? Snídal jsi?“

„Hrnek kafe by mi bodnul.“

„Fajn. Udělám i nějaký tousty. Podívej, strašně mě mrzí, že jsem tě vzbudil. Sám jsem se celou noc převaloval v posteli. Nejspíš jsem si neuvědomil, že je tak brzo. Panebože, tohle ženění je peklo. Přísahám, že bych radši prodělal infarkt.“

„Ale kvůli tomu jsi mi nevolal.“

„Ne, volal jsem kvůli něčemu jinýmu. Abych se přiznal, mám trochu strach, Steve. Ne o sebe, ale o Angelu. Víš, prostě to nedokážu pochopit.“

„Co nedokážeš pochopit?“

„No, jak jsem říkal… Poslyš, pojď se mnou do kuchyně. Já udělám kafe a tousty. Oukej?“

„Jasně.“

Přesunuli se do kuchyně. Carella se posadil ke stolu a zapálil si cigaretu. Tommy odměřoval kávu do překapávače.

„Celou noc jsem nemoh spát,“ vykládal Tommy. „Pořád jsem myslel na to, jaký to bude. Až budeme svoji. Co budu dělat, Steve? Já vím, že je to tvoje sestra a tak, ale co budu dělat? Jak začnu? Mám tu holku rád. Nechci jí ublížit nebo tak.“

„Neboj se. Prostě se uklidni, Tommy. Jen si pamatuj, že ji miluješ a že si ji vezmeš a že spolu budete až do konce života.“

„Pche, povím ti pravdu, Steve. I tohle mě děsí.“

„Nepoddávej se tomu. Adam a Eva taky neměli příručku, Tommy. A zvládli to docela dobře.“

„Jo, to doufám. To doufám. Jenom kdybych věděl, co jí říct!“ Jeho obličej zkřivil bolestný výraz, což Carellu pobavilo.

„Možná nebudeš muset říkat nic. Třeba to pochopí i beze slov.“

„Panebože, doufám, že jo.“ Nalil vodu do kávovaru a do toustovače zasunul dva krajíce chleba. „Ale nevolal jsem ti, abys mě držel za ručičku. Je tu ještě něco.“

„A co?“

„Jak jsem říkal, nemoh jsem v noci spát. Takže jsem asi vstal dost brzo, že vezmu dovnitř mlíko. Nechávají ho za dveřma. Když jsem odešel z armády, chodil jsem každý ráno do krámu. Ale teď si ho nechávám vozit. Je to o něco málo dražší, ale…“

„O co jde, Tommy?“

„Jo, právě jsem bral mlíko, když jsem uviděl na schodech před vchodem tuhle krabičku.“

„Jakou krabičku?“

„Úplně malinkou. Jako od prstýnků. Zved jsem ji, prohlídnul si ji a byl na ní vzkaz.“

„Co v něm bylo?“ otázal se Carella.

„Za chvíli ti ho ukážu. Sebral jsem mlíko a krabičku odnes do ložnice. Byla moc hezky zabalená, Steve, ozdobnej papír a velká mašle a vzkaz zastrčenej za stuhou. Nevím, kdo ji tu nechal. Nejdřív jsem to považoval za vtip. Někdo z kamarádů. Znáš to.“

„Otevřel jsi ji?“

„Jo.“

„Co v ní bylo?“

„Podívej se sám, Steve.“

Vyšel z kuchyně někam do bytu. Carella slyšel, jak se v ložnici otevírá a zavírá šuplík. Tommy se vrátil do kuchyně.

„Tady to je,“ podal mu papírek.

Carella si četl rukou psaný vzkaz na malé kartičce:

„A krabička?“ požádal.

„Tady,“ podal Tommy Carellovi malou krabičku. Carella ji položil na kuchyňský stůl a zvedl víčko. Bleskurychle ho zase zacvakl.

V rohu krabičky se krčil pavouk černá vdova.

2

Carella okamžitě odstrčil krabičku. V obličeji se mu usadil výraz absolutní hrůzy a přetrvával v očích i v koutcích úst.

„Jo,“ přikývl Tommy, „přesně tak jsem se cítil.“

„Takys mi moh říct, co tam je,“ zlobil se Carella a začínal zvažovat, jestli jeho nastávající švagr není trochu sadista. Nikdy neměl rád pavouky. Během války, když sloužil na jednom ostrově v Tichomoří, pro něj byla tato lezoucí stvoření z pralesa stejným nepřítelem jako Japonci. „Myslíš, že to měl bejt nějakej vtip?“ zeptal se nevěřícně.

„Myslel jsem si to, než jsem tu krabičku otevřel. Teď už nevím. Musel bys mít hodně drsnej smysl pro humor, abys dal někomu černou vdovu. Nebo jakýhokoli pavouka, když už jsme u toho.“

„Kafe už je?“

„Skoro.“

„Vážně to potřebuju zapít. Pavouci na mě mají dvojí účinek – vyschne mi v puse a naskočí mi husí kůže.“

„Mně jenom ta husí kůže,“ opáčil Tommy. „Když jsem byl v přijímači v Texasu, museli jsme si vyklepávat boty každý ráno, než jsme si je obuli. Abysme se ujistili, že do nich v noci nevlezla tarantule…“

„Prosím!“ zaúpěl Carella.

„Jo, vidíš to živě, co?“

„Má někdo z tvých kamarádů… podivnej smysl pro humor?“ zeptal se Carella a ztěžka polkl. V ústech měl úplně sucho.

„No, znám pár divných lidí,“ přisvědčil Tommy, „ale tohle už je trošku moc, nemyslíš? Tohle už je tak nějak trochu za hranou.“

„Trochu?“ podivil se Carella. „Co to kafe?“

„Za minutku.“

„Samozřejmě to může bejt vtip, kdo ví? Svatební žertík. Pavouk je koneckonců tradičním symbolem.“

„Symbolem čeho?“

„Vaginy.“

Tommy zčervenal. Krk mu zalil ruměnec, který se rychle rozšířil po celém obličeji. Kdyby to Carella neviděl na vlastní oči, nikdy by tomu nevěřil. Rychle změnil téma.

„Nebo je to jen obecný nejapný žert. Znáš to. Samička černé vdovy přece sežere svého partnera.“

Tommy se znovu začervenal a Carella se dovtípil, že nastávající manželství není bezpečný námět k hovoru. Kromě toho měl husí kůži. A sucho v krku. A žádný nastávající švagr nemá právo nechat na něj vybafnout pavouka tak brzy po ránu, zvlášť když je neděle.

„A kromě toho se to dá vykládat i zlověstněji – když na to přijde.“

„Jo,“ přikývl Tommy. Podíval se na linku. „Kafe je hotový.“ Donesl konvici na stůl a nalil. „Vtip je vtip, ale co kdybych do tý krabičky šáhnul a ten pavouk mě kous? Černá vdova je jedovatá.“

„Nebo kdybych do ní šáhnul já!“ zdůraznil Carella.

„Neboj, na to bych dal pozor. Ale když jsem ji otevřel, nikdo tu nebyl. Mohla mě kousnout.“

„Pochybuju, že by tě to zabilo.“

„To ne, ale asi by mi bylo dost zle.“

„Možná někdo chce, abys zmeškal svou svatbu.“

„To mě napadlo. A taky mě napadlo něco jinýho.“

„Co?“

„Proč poslal černou vdovu? Vdovu, rozumíš? Je to skoro jako… no… narážka, že Angela bude v jeden den nevěstou i vdovou.“

„Mluvíš jako člověk, co má hodně nepřátel, Tommy.“

„Ne. Ale tohle mě napadlo.“

„Jako varování?“

„Jo. A od chvíle, co jsem otevřel tu krabičku, jsem si lámal hlavu s tím, kdo by asi tak… mě moh chtít mrtvýho.“

„A přišel jsi na někoho?“

„Jenom na jednoho chlapíka. A ten je pět tisíc kilometrů odtud.“

„Kdo je to?“

„Jeden chlap, co jsem ho poznal v armádě. Tvrdil pořád, že já můžu za to, že jeho kámoše zastřelili. Což není pravda, Steve. Byli jsme spolu na hlídce a objevil se snajpr. Já jsem šel k zemi, jakmile jsem slyšel výstřel, a koupil to ten druhej. Proto si jeho kamarád myslí, že za to můžu. Že jsem měl vykřiknout, že je tam ostřelovač. Jak bych to asi tak udělal? Ani jsem to nevěděl, dokud nezazněla ta rána – a to už bylo pozdě.“

„Zabil ho ten výstřel?“

Tommy zaváhal. „Jo,“ řekl nakonec.

„A jeho kamarád ti vyhrožoval?“

„Říkal, že mě jednoho dne zabije.“

„Co se stalo pak?“

„Vrátil se domů. Omrzliny, nebo něco podobnýho. Nevím. Bydlí v Kalifornii.“

„Slyšel jsi o něm od tý doby?“

„Ne.“

„Byl to typ člověka, co by něco takovýho udělal? Poslal pavouka?“

„Moc jsem ho neznal. A z toho, co jsem poznal, bych řek, že to byl typ, co si dává pavouky k snídani.“

Carella skoro vyprskl kávu. Odložil hrnek.

„Tommy, dám ti jednu radu. Angela je velmi citlivé děvče. Asi to bude tím, že je z rodu Carellů. Jestli se nechceš brzo rozvádět, nemluvil bych s ní o chlupatých a lezoucích…“

„Omlouvám se, Steve.“

„Oukej. Jak se ten chlapík jmenuje? Ten, co ti vyhrožoval.“

„Sokolin. Marty Sokolin.“

„Máš nějakou fotku?“

„Ne. Co bych dělal s jeho fotkou?“

„Byli jste ve stejný rotě?“

„Jo.“

„Máš nějakou skupinovou fotku, kde se všichni kření a přejou si bejt pryč z armády?“

„Ne.“

„Můžeš mi ho popsat?“

„Hodně velkej, hromotluk se zlomeným nosem. Vypadal trochu jako zápasník. Černý vlasy, hodně tmavý oči. Malá jizva u pravýho oka. Pořád kouřil doutníky.“

„Myslíš, že má policejní záznam?“

„Nevím.“

„No, to zjistíme.“ Carella se na okamžik zamyslel. „Ale moc to nevypadá, že je to on. Jak by sakra věděl, že se máš dneska ženit?“ Pokrčil rameny. „Nakonec se ukáže, že to byl jenom vtip. Od někoho se zvráceným smyslem pro humor.“

„Možná,“ odtušil Tommy, ale neznělo to přesvědčivě.

„Kde máš telefon?“ zeptal se Carella.

„V ložnici.“

Carella vykročil z kuchyně. Zarazil se.

„Tommy, vadilo by ti na svatbě pár hostů navíc?“

„Ne. Proč?“

„No, pokud to není vtip – jako že nejspíš je –, ale pokud není, nechceme, aby se ženichovi něco stalo, ne?“ Zašklebil se. „A příjemná věc na tom mít za švagra policajta, je, že ti v případě potřeby sežene ochranku. Dokonce i v neděli.“

Pro policii žádné neděle neexistují. Neděle je stejný den jako pondělí nebo úterý nebo kterýkoli jiný. Když vám připadne služba na neděli, není na tom nic zvláštního. Nejdete kvůli tomu za komisařem nebo za kaplanem nebo za starostou. Jdete do práce. Pokud vám padne služba na Vánoce, je to velmi politováníhodné, ale třeba se vám ji podaří vyměnit s kolegou, který Vánoce neslaví. U policie je život jako na kolotoči.

Ráno v neděli 22. června byl na služebně 87. revíru k zastižení detektiv 2. třídy Meyer Meyer. Velel partě šesti detektivů o směně, která začala v osm hodin ráno a skončí v šest hodin večer. Den nezačínal špatně. Vál mírný vánek, modrá obloha byla bez mráčku a skrz dělené okenní tabulky v oknech služebny se dovnitř lilo slunce. V místnosti, časem již sešlé, bylo o podobných dnech celkem pohodlně. Byly dny, kdy teplota ve městě šplhala přes třicítku, a to pak služebna 87. okrsku ze všeho nejvíc připomínala obří železnou rakev. Ale dnes ne. Dnes tu mohl člověk sedět, aniž by se mu kalhoty lepily k zadku. Dnes mohl člověk vyťukávat hlášení nebo zvedat telefony nebo se ponořit do spisů, aniž hrozilo nebezpečí, že se rozpustí v malou neidentifikovatelnou louži na podlaze.

Meyer Meyer byl celkem spokojený. Bafal z dýmky, studoval oběžníky s hledanými osobami, které mu přistály na stole, a myslel na to, jak krásné je být v červnu naživu.

Bob O’Brien, bez bot metr osmdesát pět vysoký a s váhou pětadevadesát kilo, zadupal po podlaze a svalil se do židle vedle Meyerova stolu. Meyera okamžitě přepadl pocit zkázy, protože jestli na světě existoval prokletý policajt, byl to O’Brien. Od té doby, kdy byl před lety nucen zabít řezníka ze sousedství, kterého znal už od dětství, se vždycky namočil do akce, kde se nedalo vyhnout střílení. Řezníka Eddieho zabít nechtěl. Ale Eddie měl trochu v hlavě a nepříčetně vyběhl z krámu a nad nevinnou ženou mával sekáčkem na maso. O’Brien se ho pokoušel zastavit, ale bezúspěšně. Eddie ho srazil na chodník a zvedl sekáček. O’Brien reflexivně vytáhl revolver a vystřelil. Zabil Eddieho jedinou kulkou. Ten večer se vrátil domů a plakal jako dítě. Od té doby zabil šest lidí. Při všech přestřelkách se zdráhal vytáhnout zbraň, ale souhra okolností vždycky dospěla až k aktu legální vraždy. A kdykoli byl nucen zabíjet, vždycky plakal. Ne otevřeně. Plakal uvnitř, což bolelo nejvíc.

Policisté 87. revíru nebyli pověrčiví, byli však zdrženliví ve vyřizování problémů v přítomnosti Boba O’Briena. Když u toho je O’Brien, určitě se bude střílet. Nevěděli proč. Rozhodně za to nemohl Bob. On byl vždycky až tím posledním, kdo vytáhl zbraň, a nikdy tak neučinil dřív, než to bylo absolutně nezbytné. Ale s O’Brienem poblíž nepochybně dojde k přestřelce a policisté z 87. revíru byli normální lidé, kteří nijak netoužili zaplést se do střílení. Věděli, že pokud se O’Brien vypraví mezi šestileté děti ukončit cvrnkání kuliček, někdo z nich zázračně vyčaruje samopal a začne pálit ostošest. Takový byl Bob O’Brien. Policajt smolař.

Tohle všechno byla samozřejmě čirá nadsázka, protože O’Brien byl už deset let dobrým poldou, z toho čtyři roky na osmdesát sedmičce, a za celou tu dobu zastřelil jen sedm lidí. I tak to byl docela slušný průměr.

„Jak to jde, Meyere?“ zeptal se.

„Ale celkem dobře,“ odpověděl Meyer. „Celkem dobře, díky.“

„Přemejšlel jsem.“

„O čem?“

„O Miscolovi.“

Miscolo byl policista příslušející pod oddělení na druhém konci chodby. Meyer o něm přemýšlel jen zřídka. Ve skutečnosti si na něj prakticky ani nevzpomněl.

„Co je s Miscolem?“ zeptal se.

„Jeho kafe,“ vysvětlil O’Brien.

„Něco se stalo s jeho kafem?“

„Vždycky dělal dobrý kafe,“ vykládal O’Brien zadumaně. „Pamatuju si, jak jsem vždycky přišel zvenku, obzvlášť v zimě, a čekal tu na mě hrnek kafe od Miscola, a to ti říkám, Meyere, po něm jsem se vždycky cítil jako král, jako opravdickej král. Mělo tak plnou chuť a vůni a říz.“

„Proč marníš čas u policie?“ utrousil Meyer. „Vážně, Bobe. Moh bys bejt televizním hlasatelem. Umíš prodávat kafe takovým způsobem…“

„Počkej, mluvím vážně.“

„Promiň. Tak co se stalo s jeho kafem?“

„Nevím. Prostě už není takový. Víš, kdy se to změnilo?“

„Kdy?“

„Když ho střelili. Pamatuješ si, jak tu byla ta potrhlá dáma s láhví TNT, která po něm vystřelila? Pamatuješ se na to?“

„Pamatuju,“ přisvědčil Meyer. Moc dobře si to pamatoval. Připomínaly mu to jizvy od úderu pistolí, který schytal od Virginie Dodgeové loni v říjnu. „Jo, pamatuju si to.“

„A hned jak Miscola pustili z nemocnice a první den, co byl v práci, jeho kafe začalo smrdět. A čím si myslíš, že to asi je, Meyere?“

„To vážně nevím, Bobe.“

„Podle mě přišel o nadání. Postřelili ho a on už nedokáže uvařit dobrý kafe. Pro mě to je osmej div světa.“

„Proč se nezeptáš Miscola?“

„Copak mu to můžu udělat, Meyere? Na svým kafi si zakládá. A já se ho mám zeptat, jak je možný, že jeho kafe už není dobrý? Jak bych to moh udělat, Meyere?“

„To asi vážně nemůžeš.“

„A nemůžu jít ven si koupit kafe, aby se neurazil. Co mám dělat, Meyere?“

„Teda, Bobe, to netuším. Řekl bych, že máš problém. Můžeš to zkusit vyléčit prací.“

„He?“

„Zavolej sem pár svědků toho přepadení a zkus z nich dostat něco víc.“

„Myslíš, že si dělám srandu, že jo?“

„Řek jsem snad něco takovýho, Bobe?“

„Nedělám si srandu, Meyere,“ odtušil kysele O’Brien. „Prostě jsem dostal chuť na kafe a z pomyšlení na to Miscolovo se mi dělá špatně.“

„Tak se napij vody.“

„V půl desátý ráno?“ zhrozil se O’Brien. „Myslíš, že bysme mohli zavolat Murchisonovi a poprosit ho, aby sem propašoval nějaký kafe?“

Zazvonil telefon na Meyerově stole. Zvedl sluchátko a řekl: „87. revír, detektiv Meyer.“

„Meyere, tady Steve.“

„Čau, kluku, už se ti stejská po práci, co? Musíš volat, i když máš volno.“

„Stejská se mi po tvých třpytivých modrých očích,“ opáčil Carella.

„Jo, jo, moje oči okouzlí každýho. Myslel jsem, že se ti dneska vdává ségra.“

„To je pravda.“

„Tak co pro tebe můžu udělat? Potřebuješ pár babek na svatební dar?“

„Ne. Můžeš se podívat na rozpis, kdo je tenhle tejden v mý partě? Potřebuju vědět, kdo všechno má dneska volno.“

„Sháníš čtvrtýho na bridž? Vydrž vteřinku.“ Otevřel zásuvku stolu a vytáhl desky, k nimž byl připnut okopírovaný list papíru. Ukazováčkem přejížděl po stránce.

„Ty chudáky už předem lituju,“ řekl Meyer do telefonu. „Pracovat s takovým hňupem jako…“

„Meyere, kdo je to?“ naléhal Carella.

„Kling a Hawes.“

„Máš po ruce jejich telefonní čísla?“

„Ještě něco dalšího, pane? Vyčistit boty? Vyžehlit kalhoty? Zapůjčit manželku na víkend?“

„To není špatný nápad,“ usmál se Carella.

„Vydrž. Máš tužku?“

„Dáš mi číslo na Sarah?“

„Sarah z toho vynech.“

„Ty jsi s ní začal.“

„Poslyš, chlíváku, chceš ty čísla, nebo ne? Tady se pracuje.“

„Povídej,“ vybídl ho Carella a Meyer mu nadiktoval telefony. „Díky. Je tu ještě pár dalších věcí, o který bych tě požádal. Zaprvé zjisti, co se dá, o chlapíkovi jménem Marty Sokolin. Možná se ti to nepovede, protože bydlí v Kalifornii a nemáme čas jít s tím na FBI. Ale poptej se u našich, jestli se tady v posledních letech neobjevil. Nejdůležitější je zjistit, kde je teď.“

„Myslel jsem si, že máš dneska volno,“ vzdychl unaveně Meyer.

„Svědomitý policajt nemá nikdy volno,“ opáčil Carella. „A ještě poslední věc. Můžeš poslat pochůzkáře ke mně domů vyzvednout jeden lístek? Rád bych ho prohnal laborkou a co nejdřív znal výsledek.“

„Jsme tady snad soukromá kurýrní služba, nebo co?“

„Ale no tak, Meyere, uklidni se. Měl bych bejt doma tak za půl hodiny. Pokus se najít Sokolina do oběda, ano?“

„Zkusím to,“ řekl Meyer. „Čím se ještě bavíš o svým volnu? Tréninkem střelby?“

„Tak zatím, Meyere,“ rozloučil se Carella. „Musím zavolat Bertovi a Cottonovi.“

Cotton Hawes tvrdě spal, když mu v garsonce zazvonil telefon. Slyšel ho jen jako vzdálené cinkání. Za druhé světové války byl jediným členem posádky torpédového člunu, který si vysloužil proslulost tím, že dokázal zaspat ječení sirény svolávající všechny na bojová stanoviště. Kvůli tomuto incidentu skoro přišel o post hlavního torpédometčíka. Ale velitelem lodi byl poručík, jehož původním přidělením byla obsluha radaru u spojařské divize a který nerozeznal torpédo od nehtu na nohou. S jistou újmou na vlastním egu uznal, že člověk, který ve skutečnosti velí plavidlu, má respekt u posádky, vyzná se v navigaci a balistice, není on, nýbrž Cotton Hawes. Ve svém domovském městě Schenectady ve státě New York byl poručík (podle dávného zvyku nazývaný posádkou „starej“, přestože mu bylo teprve dvacet pět let) diskžokejem. Chtěl jen bezpečně se vrátit ke – seřazeno podle důležitosti – svým milovaným deskám, milovanému kabrioletu MG a milované Annabelle Tylerové, s níž chodil už od střední školy. Nezamlouval se mu ani velitelský řetěz, ani kárné řízení, ani námořní operace. Věděl, že musí splnit jistý úkol a že to nedokáže bez naprosté spolupráce Cottona Hawese. Admirál by možná rád viděl Cottona Hawese degradovaného, ale poručíkovi byl admirál úplně šumák.

„Musíte na tohle všechno dohlížet,“ řekl Hawesovi. „Nemůžeme si dovolit, abyste zaspal další útok kamikadze.“

„Ano, pane. Omlouvám se, pane. Mám tvrdý spánek.“

„Přidělím k vám námořníka, aby vás probudil, kdykoliv bude vyhlášen poplach. To by mělo celou věc vyřešit.“

„Ano, pane,“ přikývl Hawes. „Děkuji vám, pane.“

„Jak sakra dokážete chrnět při tom pekelným rámusu, Cottone? Měli jsme skoro dva přímé zásahy do trupu!“

„Nemůžu si pomoct, Miku, prostě mám tvrdý spánek.“

„No, odteď vás vždycky někdo vzbudí. Chceme přece z tohohle všeho vyváznout živí, ne, Cottone?“

Vyvázli z toho živí. Jakmile se rozloučili na pláži Lido, Cotton Hawes už o poručíkovi neslyšel. Pomyslel si, že se vrátil roztáčet desky do Schenectady. A zatímco námořník pro tu chvíli odrazil všechny pokusy japonských pilotů potopit loď, jeho vítězství nad Morfeem bylo jen těsné. Cotton Hawes zůstal sedmispáčem. Přičítal to svému velkému vzrůstu, měřil 188 cm a vážil 86 kg. Velcí chlapi potřebují hodně spát.

Telefon kdesi v dálce nepřestával cinkat. Na posteli se něco pohnulo, zavrzala péra a zašustila odhozená peřina. Hawes se lehce zavrtěl. Vzdálené cinkání bylo teď o něco hlasitější. A pak ho doplnil rozespalý hlas.

„Haló? Kdo? Je mi líto, pane Carello, ale spí. Můžete zavolat o něco později? Já? Christine Maxwellová.“ Hlas se odmlčel. „Ne, myslím že ho teď hned nebudu budit. Může zavolat zpátky, až…“ Christine se znovu odmlčela. Cotton se posadil na posteli. Stála nahá u telefonu, černé sluchátko na uchu, odhrnuté blonďaté vlasy spadaly v živém kontrastu přes černý plast. S potěšením ji sledoval, její štíhlé prsty obtočené kolem sluchátka, hladký ohyb její paže, výšku jejího těla. Čelo měla svraštělé. V modrých očích zmatený výraz.

„Proč jste neřekl hned, že jste z party? Moment, podívám se…“

„Už jsem vzhůru,“ přikývl Hawes z postele.

„Vteřinku,“ řekla Christine do telefonu. „Už jde.“ Zakryla dlaní mluvítko. „Steve Carella. Prý je od vás.“

„Je,“ přisvědčil Hawes a šel si vzít telefon.

„Znamená to, že musíš dneska do práce?“

„Nevím.“

„Slíbil jsi, že budeš dneska…“

„Ještě jsem s ním nemluvil, miláčku.“ Hawes jí jemně vzal telefon z ruky. „Haló, Steve?“ zívl.

„Vytáhl jsem tě z postele?“

„Jo.“

„Máš dneska něco?“

„Jo.“

„Udělal bys mi laskavost?“

„Ne.“

„Mockrát díky.“

„Promiň, Steve, mám rande. Máme si vyjet na lodi po řece.“

„Nemůžeš to zrušit? Potřebuju pomoc.“

„Když to rande zruším, ta dáma mi rozbije hlavu.“ Christine, která poslouchala, zuřivě kývala hlavou.

„Ale jdi ty, takovej velkej chlap. Můžeš vzít to děvče s sebou.“

„Vzít kam?“

„Na svatbu mojí sestry.“

„Nemám rád svatby,“ odmítl Hawes. „Znervózňujou mě.“

„Někdo vyhrožuje mýmu nastávajícímu švagrovi. Nebo to tak přinejmenším vypadá. Rád bych měl mezi hosty pár lidí, kterým můžu věřit. Jenom pro případ, že by k něčemu došlo. Co říkáš?“

„No…,“ začal Hawes. Christine zavrtěla hlavou. „Ne, Steve, je mi líto.“

„Podívej, Cottone, kdy jsem po tobě naposledy něco chtěl?“

„No…,“ řekl Hawes a Christine opět zavrtěla hlavou. „Nemůžu, Steve.“

„Bude tam pití zadarmo,“ lákal ho Carella.

„Ne.“

„Vezmi ji s sebou.“

„Ne.“

„Cottone, prosím.“

„Vteřinku,“ řekl Hawes a zakryl sluchátko.

„Ne,“ řekla Christine okamžitě.

„Zve nás na svatbu. Co říkáš?“

„Chci si vyjet na lodi. Nebyla jsem na lodi od osmnácti.“

„Pojedeme příští neděli, oukej?“

„Příští neděli nemáš volno.“

„Tak první neděli, až budu mít volno.“

„Ne.“

„Christine?“

„Ne.“

„Miláčku?“

„Ale sakra.“

„V pořádku?“

„Sakra,“ zopakovala Christine.

„Steve,“ řekl Hawes do telefonu, „přijdeme.“

„Sakra,“ zaklela Christine do třetice.

„Kde se potkáme?“

„Můžete přijet kolem poledne ke mně?“

„Jasně. Jaká je adresa?“

„Dartmouth 837. V Riverheadu.“

„Budeme tam.“

„Díky moc, Cottone.“

„Pošli kytky na můj pohřeb,“ ucedil Hawes a zavěsil.

Christine supěla vedle telefonu, ruce založené na prsou. Hawes k ní natáhl ruku.

„Nedotýkejte se mě, pane Hawesi.“

„Miláčku…“

„Neříkej mi miláčku!“

„Christine, drahoušku, on má potíže.“

„Slíbils mi, že si vyjedeme na lodi. Chystala jsem se na to tři tejdny. A teď…“

„Tohle jsem nemohl odmítnout. Podívej, Carella je náhodou můj kamarád. A potřebuje pomoc.“

„A co jsem já?“

„Dívka, kterou miluju,“ řekl Hawes a vzal ji do náruče.

„To jistě,“ odpověděla chladně Christine.

„Ty víš, že tě miluju.“ Políbil ji na špičku nosu.

„Samozřejmě. Miluješ mě, to zrovna. Pro tebe jsem jen veselá vdova. Jsem jenom holka, kterou…“

„Jsi vdova k pomilování.“

„… sis vybral v knihkupectví.“

„Je to moc milý knihkupectví,“ políbil ji Hawes na temeno. „Máš krásný měkký vlasy.“

„Nejsem na světě tak sama, jak si možná myslíš,“ řekla Christine s rukama stále založenýma na prsou. „Mohla jsem na tu loď jít se stovkou jiných chlapů.“

„Já vím,“ řekl a políbil ji na ucho.

„Ty všiváku. Máš štěstí, že tě náhodou taky miluju.“

„Já vím.“ Políbil ji na krk.

„Nech toho.“

„Proč?“

„Ty víš proč.“

„Proč?“

„Nech toho,“ řekla, ale hlas jí zjihl a ruce trochu povolily. „Musíme ject k tvýmu kamarádovi, ne?“

„Až v poledne.“

„Miluju tě.“

„A já tebe.“

„To určitě. Vsadím se, že jenom…“

„Pššt, pššt,“ zacpal jí ústa a ona mu obtočila paže kolem krku. Přitiskl se k ní a jeho velké ruce vískaly její blonďaté vlasy. Znovu ji políbil a ona mu položila tvář na rameno. „Pojď. Pojď ke mně.“

„Tvůj kamarád. Nemáme čas…“

„Ale máme.“

„Musíme…“

„Ještě je čas.“

„Ale…“

„Je čas,“ řekl něžně.

Bert Kling četl nedělní komiks, když zavolal Carella. Vrhl poslední toužebný pohled po náramkovém rádiu Dicka Tracyho a odešel zvednout telefon.

„Bert Kling,“ představil se.

„Ahoj Berte, tady Steve.“

„Ach, och,“ zakuckal se Kling.

„Máš čas?“

„Žádný přešlapování kolem. Co se stalo? Co potřebuješ?“

„Nebuď tak drsnej. Nehodí se to k tvýmu věku.“

„Musím na stanici?“

„Ne.“

„Co teda?“

„Moje sestra se dnes odpoledne vdává. Ženich dostal něco, co se dá považovat za výhrůžný vzkaz.“

„Fakt? Proč nezavolal policii?“

„Zavolal. A teď já volám tobě. Nechceš si vyrazit na svatbu?“

„Kdy? V kolik?“

„Můžeš tu být ve dvanáct?“

„V devět večer musím vyzvednout Claire. Chce jít na jeden film.“

„Oukej.“

„Kde jsi teď?“ otázal se Kling.

„Doma. Dartmouth 837. V Riverheadu. Můžeš dorazit v poledne?“

„Jo, přijdu.“

„Berte?“

„Co?“

„Přines si pistoli.“

„Dobře,“ řekl Kling a zavěsil. Vrátil se k novinám. Byl to vysoký pětadvacetiletý blonďák a ve spodkách vypadal mladší, protože měl nohy porostlé lehkým bílým chmýřím. Schoulil se v křesle a jal se znovu studovat konstrukci náramkového rádia. Pak se rozhodl, že zavolá Claire. Přešel k telefonu a vytočil její číslo.

„Claire, tady Bert.“

„Ahoj miláčku.“

„Jdu dnes odpoledne na svatbu.“

„Doufám, že ne na svoji.“

„Ne. Stevovy sestry. Chceš jít se mnou?“

„Nemůžu. Říkala jsem ti, že musím odvézt tátu na hřbitov.“

„No jo, to je pravda. Fajn, uvidíme se v devět. Oukej?“

„V pořádku. Ten film dávají v autokině. Nevadí?“

„Vůbec ne. Když to bude nudný, můžeme se mazlit.“

„Můžeme se mazlit, i když to nebude nudný.“

„Co to je vlastně za film?“

„Takovej starej,“ řekla Claire, „ale myslím, že se ti bude líbit.“

„Jak se jmenuje?“

„Dragnet.“

Balíček z kanceláře identifikace zločinců přišel na služebnu v 10:37. Meyera Meyera to upřímně překvapilo. Šance, že Marty Jak-se-vlastně-jmenuje bude mít záznam, byla malá. A že bude mít záznam v tomhle městě, byla pod hranicí statistické chyby. Nicméně záznam tu byl, vytažen z rozsáhlého archivu identifikačního oddělení, a kopie složky nyní ležela na Meyerově stole a on v ní beze spěchu listoval.

Marty Sokolin nebyl žádný velký zloděj. Podle policejních měřítek to nebyl ani malý zlodějíček. Byl to člověk, který měl potíže se zákonem jen jednou. Jeho složka se dostala do spisů, protože se zapletl, když tu byl z Kalifornie na dovolené.

Možná bylo důležité, že Marty Sokolin nebyl propuštěn z armády kvůli omrzlinám, jak si myslel Tommy Giordano. Přesto však to bylo ze zdravotních důvodů. Byl ovšem umístěn do psychiatrické léčebny v Pasadeně coby neurastenický pacient.

Meyer Meyer nevěděl o Tommyho domněnce o omrzlinách. Věděl ovšem, že neurastenie je moderní psychiatrický termín pro to, čemu se za první světové války říkalo prostě a jednoduše „bombový šok“. Psychiatr by to možná definoval jako nervovou slabost nebo vyčerpání, podobně jako z přepracování nebo dlouhodobého duševního vypětí. Meyer tomu také říkal bombový šok a zaznamenal, že Sokolin byl propuštěn z léčebny jako schopný začlenit se do společnosti v létě 1956.

Se zákonem se zapletl až téměř o dva roky později, v březnu 1958. Tou dobou pracoval jako prodejce barev v San Francisku. Na východ vyrazil služebně a v baru v centru města něco popil s neznámým člověkem. Někdy v průběhu večera se konverzace stočila na korejskou válku. Cizinec přiznal, že dostal modrou knížku a že je za to rád. Díky své nemoci, lehkým šelestům na srdci, udělal fantastickou kariéru ve svém zaměstnání, zatímco jeho vrstevníci bojovali v dalekých krajích.

Sokolin na jeho přiznání zprvu reagoval opilou zasmušilostí hraničící s uplakaností. Informoval dotyčného, že jednoho z jeho nejlepších přátel zabili v Koreji, protože jiný voják zanedbal své povinnosti. Muž s ním soucítil, ale Sokolinovi to podle všeho znělo pokrytecky. Než si dotyčný plně uvědomil, co se děje, Sokolin na něj chrlil nadávky, že je dezertér a ulejvák a zkurvysyn, který se vyhnul své povinnosti. Cizinec se pokusil odejít, ale Sokolinův vztek nesmyslně narostl tak, že nakonec rozbil půllitr o hranu baru a se střepem v pěsti se na něj sápal.

Nakonec ho nezabil, ale podařilo se mu ho pořádně pořezat. Ten útok by možná byl klasifikovaný jako napadení druhého stupně, kdyby Sokolin svůj čin nedoprovodil čtyřmi slovy, jež nahlas a zřetelně vyslovil před půltuctem svědků stojících u baru. Ta slova byla: „Zabiju tě, ty hajzle.“

A proto útok v dusné atmosféře doprovázený slovy „s úmyslem zabít jiného člověka“ přeskočil do škatulky napadení prvního stupně s maximálním trestem za porušení paragrafu 350 Trestního zákona deset let odnětí svobody ve srovnání s maximálně pěti lety za zločin druhého stupně.

Sokolin z toho vyvázl celkem dobře. Byl to válečný veterán a tohle byl jeho první přestupek. Na druhou stranu se jednalo o napadení prvního stupně a soudce ho nemohl nechat jít s pokutou a otcovským pokáráním. Byl shledán vinným a odsouzen ke dvěma letům ve věznici Castleview. Byl to ideální vězeň. Po roce si požádal o podmínečné propuštění a podmínku mu udělili, jakmile představil porotě nabídku zaměstnání. Z Castleview byl propuštěn před dvěma měsíci – 4. dubna.

Meyer Meyer si přitáhl telefon a vytočil Carellovo číslo domů. Carella zvedl telefon na třetí zazvonění.

„Mám ten materiál, co jsi chtěl na Sokolina. Přijel už si strážník pro ten lístek?“

„Asi před půlhodinou.“

„Ještě se totiž nevrátil. Odjíždíš v poledne?“

„Asi kolem jedný.“

„Kde tě můžu zastihnout, když laborka s něčím přijde?“

„Svatba je ve tři v kostele Nejsvětějšího srdce Páně na křižovatce Gage a Ash v Riverheadu. Oslava začíná v pět v domě mojí mámy. Bude to zahradní party.“

„Jaká je to adresa?“

„Charles Avenue 831.“

„Fajn. Chceš toho Sokolina?“

„Sem s tím.“

Meyer mu to přečetl.

„Takže teď je v podmínce,“ hvízdl Carella, když skončil. „Vrátil se pracovat do Kalifornie.“

„Ne, Steve, nic takovýho jsem neřek.“

„Tak kde je?“

„Přímo tady. Dostal práci tady ve městě.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Až do nejdelší smrti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.