Cal Newport

DIGITÁLNÍ MINIMALISMUS

Zkroťte návykové technologie a získejte zpět svůj čas a koncentraci

Copyright © 2019 by Calvin C. Newport. All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. This edition published by arrangement with Portfolio, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC.

Podle anglického originálu Digital Minimalism: Choosing a Focused Life in a Noisy World vydalo v edici Žádná velká věda nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2019. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Helena Mirovská

Odpovědná redaktorka Vladimíra Škorpíková

Šéfredaktor Marek Vlha

Grafická úprava a sazba Stará škola (staraskola.net)

Obálka Meighan Cavanaugh

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kniha-digitalni-minimalismus]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

Sdílejte s hashtagem #digitalniminimalismus

© Jan Melvil Publishing, 2019

ISBN 978-80-7555-089-7

Úvod

V září roku 2016 napsal vlivný bloger a komentátor Andrew Sullivan pro magazín New York esej o sedmi tisíci slovech s názvem „I Used to Be a Human Being“ (Býval jsem lidskou bytostí). Esej nesla alarmující podtitul: „Nikdy nekončící bombardování novinkami, drby a obrázky v nás vyvolalo maniakální závislost na informacích. Mě to zničilo. A vás to může zničit taky.“

Článek sdílela spousta lidí. Přiznávám ale, že když jsem si ho přečetl poprvé, úplně jsem Sullivanovu varování nerozuměl. Jako jeden z mála příslušníků mé generace jsem nikdy neměl žádný účet na sociálních sítích a netrávím moc času surfováním po internetu. Mobil tedy v mém životě nehraje příliš velkou roli, takže se nemohu ztotožnit s většinovými zkušenostmi popisovanými v článku. Jinými slovy: sice jsem věděl, že inovace internetové éry řadě lidí čím dál více narušují život, ale na vlastní kůži jsem to nezakusil. Jenže potom se všechno změnilo.

Začátkem roku 2016 vyšla moje kniha Hluboká práce. Pojednávala o podceňované hodnotě intenzivního soustředění a o tom, jak důraz na rozptylující komunikační nástroje brání lidem vydat ze sebe v práci to nejlepší. Kniha si našla své čtenáře a postupně se mi jich stále víc ozývalo. Někteří mi psali dopisy, jiní se na mě vrhali po mých veřejných vystoupeních, ale většina se jich ptala na to samé: A co osobní život? Souhlasili s mými argumenty ohledně rozptylování v kanceláři, ale tvrdili, že ještě horší pocit mají z toho, jak je nové technologie připravují o smysluplnost a spokojenost v době mimo zaměstnání. To mě zaujalo, a než jsem se stačil vzpamatovat, byl jsem až po uši ponořený do zkoumání příslibů a úskalí moderního digitálního života.

Téměř každý, s kým jsem mluvil, byl přesvědčen o síle internetu a o tom, že mu může zlepšit život, ba že by to dokonce měl dělat. Ti lidé se nechtěli vzdávat Google Maps ani rušit účty na Instagramu, ale zároveň cítili, že jejich současný vztah k technologiím je neudržitelný. A že pokud se něco brzy nezmění, zničí je to také.

V rozhovorech o moderním digitálním životě jsem často slýchal slovo vyčerpání. Nejde o to, že by jednotlivé aplikace či weby byly špatné samy o sobě. Podle názoru mnoha lidí však problém představuje to obrovské množství různých nablýskaných cingrlátek vytrvale usilujících o jejich pozornost a manipulujících s jejich náladou. Potíž nespočívá ani tak v detailech jako spíš v tom, že se horečná aktivita spojená s těmito cingrlátky čím dál víc vymyká kontrole. Jen málokdo chce trávit na internetu tolik času, jenže tyhle nástroje umějí vytvářet behaviorální závislost. Nutkání kontrolovat Twitter nebo obnovovat Reddit lze považovat za nervový tik rozbíjející náš čas na příliš malé kousky, jež nám neumožní se dostatečně soustředit, abychom mohli sledovat určitý záměr.

Jak jsem zjistil v rámci následného výzkumu, o jehož výsledcích bude řeč v příští kapitole, lze některé z těchto návykových vlastností přičítat náhodě (málokdo tušil, do jaké míry si textové zprávy dokážou nárokovat naši pozornost). Jiné jsou ale zcela záměrné (nutkavé používání tvoří základ obchodních plánů mnoha firem vlastnících sociální média). Ať už je však zdrojem této neodolatelné přitažlivosti cokoliv, vyvolává v lidech pocit, že jsou při rozhodování, čemu věnovat pozornost, čím dál tím méně svými vlastními pány. Takovou ztrátu kontroly samozřejmě nikdo z nich předem neodsouhlasil. Měli dobré důvody, proč si stahovat aplikace a zřizovat účty, jenže zjistili, že to vede k neradostnému paradoxu. Tyto služby totiž začaly podkopávat přesně ty hodnoty, které původně slibovaly: člověk se přihlásil na Facebook, aby zůstal v kontaktu s přáteli po celé zemi, a nakonec ani nedokáže vést nepřerušovaný rozhovor s kamarádem sedícím u stolu naproti němu.

Dozvěděl jsem se hodně i o negativních dopadech neomezené internetové aktivity na psychickou pohodu. Mnozí lidé, s nimiž jsem mluvil, zdůrazňovali schopnost sociálních médií ovládat jejich náladu. Neustále sledují přikrášlené životy svých přátel, což v nich vzbuzuje pocity méněcennosti, zejména v obdobích, kdy na tom sami nejsou moc dobře. Teenageři pak na sociálních sítích mohou zakusit kruté veřejné vyloučení.

Jak se navíc ukázalo během prezidentských voleb v roce 2016 a po nich, internetové diskuse očividně podporují posun směrem k emocionálně nabitým a vyčerpávajícím extrémům. Technologický filozof Jaron Lanier přesvědčivě tvrdí, že převaha vzteku a rozhořčování na internetu je v určitém smyslu nevyhnutelnou vlastností tohoto média: Na otevřeném tržišti, kde se obchoduje s pozorností, přitáhnou temné emoce víc očí než pozitivní a konstruktivní myšlenky. U lidí, co jsou často na internetu, může opakované setkávání s touto temnotou vést k vyčerpávající negativitě. Řada z nich si přitom ani neuvědomuje, že za svou nutkavou snahu o připojení platí tak vysokou cenu.

Setkání s touto znepokojivou hromadou obav, od vyčerpávajícího a návykového nadužívání nových nástrojů až po jejich schopnost převzít nadvládu, vysávat spokojenost, podněcovat temné instinkty a odvádět od hodnotnějších aktivit, mi otevřelo oči. Došlo mi, jak nebezpečný je dnešní vztah mnoha lidí k technologiím dominujícím naší kultuře. Mnohem lépe jsem pochopil, co měl Andrew Sullivan na mysli, když lamentoval: „Býval jsem lidskou bytostí.“

Na základě rozhovorů se čtenáři jsem dospěl k přesvědčení, že si dopad technologií na osobní život zaslouží hlubší průzkum. Začal jsem se tímto tématem vážněji zabývat, psal jsem o něm a snažil se mu lépe porozumět. Zároveň jsem se pustil do hledání oněch vzácných příkladů lidí, co dovedou z nových technologií získat přínos, aniž by nad nimi ztratili kontrolu.1

Hned na začátku mého výzkumu vyšlo najevo, že vztah naší kultury k těmto nástrojům komplikuje jedna skutečnost. Míchají totiž škodlivé s užitečným. Chytré telefony, všudypřítomný bezdrátový internet, digitální platformy propojující miliardy lidí, to vše jsou triumfální inovace! Nenajdeme mnoho seriózních komentátorů, co by se domnívali, že bychom v technologickém pokroku měli zařadit zpátečku. Zároveň ale lidi unavuje pocit, že se stali otroky svých zařízení. Vzniká tak prostor plný smíšených emocí, kde se radujeme nad možností objevovat inspirující fotky na Instagramu a současně se užíráme tím, jak nám tahle aplikace nabourává večery, dříve věnované rozhovorům s přáteli nebo čtení.

Nejčastější reakcí na uvedené komplikace bývají různé malé hacky a fígle. Když budete dodržovat digitální šabat, nebudete mít telefon v noci u postele, vypnete si notifikace a rozhodnete se s novými technologiemi zacházet uvědoměleji, údajně se vám podaří udržet si všechny jejich atraktivní výhody a jejich nepříznivé vlivy minimalizovat. Chápu, proč je tento uměřený přístup přitažlivý. Nenutí vás totiž k žádným zásadním krokům. Nemusíte se z ničeho odhlašovat, nepřijdete o žádné výhody, nikoho nenaštvete ani vám nehrozí žádné výrazné nepohodlí.

Jenže těm, kdo už si takové drobné úpravy vyzkoušeli, je čím dál jasnější, že ke zkrocení schopnosti nových technologií narušovat náš kognitivní prostor nestačí silná vůle, fígle ani vágní rozhodnutí. Návykovost jejich designu a kulturní tlak podporující jejich používání působí příliš silnou protiváhou, než aby si s nimi poradil nějaký jednorázový návod. Výzkum tohoto tématu mě přesvědčil, že potřebujeme plnohodnotnou koncepci používání technologií vycházející z našich nejhlubších hodnot. Tato koncepce nám musí jasně odpovědět na otázky, jaké nástroje máme používat a jakým způsobem, a zároveň nám musí umožnit spokojeně ignorovat všechno ostatní.

Uvedených cílů lze dosáhnout za pomoci mnoha různých přístupů. Jedním extrémním příkladem jsou neoluddité, kteří odmítají většinu nových technologií.2 Jejich protipól představuje hnutí Quantified Self, jehož přívrženci pečlivě integrují digitální zařízení do všech oblastí svého života s cílem optimalizovat svou existenci. Mezi různými filozofiemi, jimiž jsem se zabýval, však jedna vyčnívala. Představuje dokonalé řešení pro všechny, kdo se chtějí v dnešním stavu přetížení technologiemi svobodně nadechnout. Nazývám ji digitální minimalismus a vychází z přesvědčení, že ve vztahu k digitálním nástrojům platí zásada méně může být více.

Není to žádná nová myšlenka. Dávno předtím, než začal Henry David Thoreau volat „prostotu, prostotu, prostotu“, už poznamenal Marcus Aurelius: „Vidíš, jak málo věcí stačí si osvojit, aby tvůj život plynul šťastně a bohulibě!“ Digitální minimalismus tuto klasickou myšlenku prostě aplikuje na úlohu technologií v našem moderním životě. Proces je to jednoduchý, ale může mít dalekosáhlý efekt. V této knize najdete spoustu příkladů digitálních minimalistů, kteří zaznamenali ohromné pozitivní změny poté, co nemilosrdně zkrouhli dobu strávenou na internetu a místo toho se soustředili pouze na několik málo hodnotných činností. Protože digitální minimalisté zdaleka nebývají online tak často jako jiní lidé, lze snadno uvěřit myšlence, že vyznávají extrémní životní styl. Oni by ale namítli, že je to naopak: extrémem je, kolik času svým obrazovkám věnují všichni ostatní.

Sami přišli na to, že aby se nám v dnešním světě plném technologií dařilo, musíme technologiím věnovat mnohem méně času.

Tato kniha je obhajobou digitálního minimalismu. Klade si za cíl podrobně popsat, jak a proč funguje, a pokud se pro něj rozhodnete, poskytne vám návod, jak ho začlenit do svého života.

Za tímto účelem jsem knihu rozdělil do dvou částí. V první části popíšu hlavní myšlenky, na nichž digitální minimalismus spočívá. Začnu podrobnější analýzou vlivů, jež mohou za to, že se digitální život tolika lidí pomalu stává nesnesitelným, a pak se pustím do rozboru samotné filozofie digitálního minimalismu. Prozradím také, proč ho považuji za to pravé řešení nastíněných problémů.

Na závěr první části představím metodu, s níž navrhuji začít: digitální úklid. Jak už jsem říkal, chcete-li od základu změnit svůj vztah k technologiím, musíte jednat razantně. Digitální úklid vám přesně takový razantní postup umožní.

V rámci tohoto procesu se musíte na třicet dnů vzdát všech volitelných internetových aktivit. Během tohoto období prolomíte návykové cykly vyvolané používáním digitálních nástrojů a začnete objevovat analogové činnosti přinášející hlubší uspokojení. Budete chodit na procházky, povídat si s přáteli, zapojíte se do života komunity, budete číst knížky a pozorovat mraky. A co je ještě důležitější, úklid vám poskytne prostor na ujasnění si vašich nejhlubších hodnot. Po uplynutí třiceti dnů se pak vrátíte k malému počtu pečlivě vybraných internetových aktivit, o nichž jste přesvědčeni, že právě to nejcennější ve vašem životě výrazně podpoří. A potom se budete snažit učinit z těchto záměrných aktivit jádro vašeho online života, přičemž ostatní rozptylující podněty, které vám dříve kradly pozornost a rozkouskovávaly váš čas, hodíte za hlavu. Digitální úklid funguje jako léčba šokem: začnete jako utahaný maximalista, po absolvování procesu z vás bude svěží záměrný minimalista.

V závěrečné kapitole první části vás celým procesem digitálního úklidu provedu. Jako výchozí bod mi přitom poslouží experiment, který jsem uskutečnil začátkem zimy roku 2018. Tehdy jsem získal šestnáct set lidí ochotných provést digitální úklid podle mého návodu a podělit se se mnou o zkušenosti. Uslyšíte jejich příběhy a dozvíte se, jaké strategie jim fungovaly a na jaké pasti narazili.

V druhé části knihy se podíváme na několik myšlenek, které vám pomohou vypěstovat si udržitelný životní styl digitálního minimalisty. Její kapitoly se budou zabývat tématy, jako je význam samoty či potřeba pěstovat kvalitní volnočasové aktivity, aby bylo čím nahradit nynější bezmyšlenkovité používání různých zařízení. Pokusím se obhájit poněkud kontroverzní tvrzení, že přestanete-li na sociálních sítích rozdávat „lajky“ a komentáře a budete-li hůře k zastižení pomocí textových zpráv, posílí to vaše vztahy. Také vám poskytnu zasvěcený pohled na hnutí na obranu pozornosti, což je volně organizované sdružení jednotlivců používajících vyspělé technologické nástroje a přísné postupy, aby od produktů digitální ekonomie pozornosti získali kýžené výsledky, ale nestali se oběťmi jejich nutkavého používání.

Každou kapitolu druhé části uzavírá série praktických opatření, čímž se rozumí konkrétní taktiky, jejichž účelem je pomoci vám uvést hlavní poznatky do praxe. Z pozice začínajícího digitálního minimalisty můžete tato praktická opatření brát jako soubor nástrojů určených k budování minimalistického životního stylu odpovídajícího vaší konkrétní situaci.

V Thoreauově knize Walden najdeme slavnou větu: „Valná část lidí žije v tichém zoufalství.“ Hned v dalším odstavci ale následuje optimistický dodatek, který už se tak často necituje:

A přece si po pravdě myslí, že jim jiná volba prostě nezbývá. Avšak ty bystřejší, vnímavější povahy se jistě rozpomenou, že ještě ráno bylo nebe jasné. Nikdy není pozdě vzdát se předsudků.

Náš současný vztah k technologiím v dnešním hyperpropojeném světě je neudržitelný a přibližuje nás k tichému zoufalství, o němž Thoreau psal už před mnoha lety. Zároveň však víme, že „ráno bylo nebe jasné“ a stále ještě máme možnost tento stav změnit.

Pokud se nám to ale má podařit, nemůžeme jen pasivně přihlížet a dovolit, aby nám nepřehledná změť různých nástrojů, zábavy a rozptylujících podnětů internetové éry diktovala, jak máme trávit čas a jak se máme cítit. Musíme sami aktivně oddělovat to dobré, co nám technologie přinášejí, od toho špatného. Potřebujeme přístup, který znovu vynese do popředí každodenního života naše záměry a hodnoty a zároveň odstraní nadvládu primitivních rozmarů a obchodních modelů ze Silicon Valley. Přístup akceptující nové technologie, ale ne za cenu odlidštění, před jakým nás varoval Andrew Sullivan. Přístup upřednostňující dlouhodobý smysl před krátkodobým uspokojením.

Jinými slovy přístup, jakým je digitální minimalismus.

ČÁST 1 /

Základy

1/ Nerovný souboj

K TOMUHLE JSME SE NEPŘIHLÁSILI

Vzpomínám si na své první setkání s Facebookem: Na jaře roku 2004 jsem chodil do čtvrťáku na vysoké škole a začal jsem si všímat, že čím dál víc mých kamarádů mluví o webové stránce thefacebook.com. První, kdo mi ukázal facebookový profil, byla moje tehdejší přítelkyně Julie, dnes moje manželka.

„Tenkrát to bylo něco nového,“ řekla mi nedávno. „Šlo o jakousi virtuální verzi tištěného seznamu studentů v prvním ročníku. Zkrátka něco, kde si můžeme najít, s kým chodí naši známí.“

Nejdůležitější slova této vzpomínky jsou právě něco nového. Facebook při svém uvedení na trh nesliboval, že radikálně změní rytmus našeho společenského a občanského života; šlo jen o jedno z mnoha rozptýlení. Tehdy na jaře roku 2004 moji známí s účtem na thefacebook.com skoro určitě trávili mnohem více času hraním hry s názvem Snood (hra ve stylu Tetris těšící se nepochopitelné oblibě), než že by vylepšovali své profily nebo „šťouchali“ do svých virtuálních přátel.

„Facebook vypadal zajímavě,“ shrnula to Julie, „ale rozhodně se mi nezdál jako něco, na čem by se dalo trávit moc času.“

O tři roky později představila firma Apple svůj iPhone, čímž spustila revoluci v mobilním světě. Často se ale zapomíná, že nové zařízení nakonec přineslo mnohem větší změny, než jaké tahle „revoluce“ původně slibovala. Dnes nám chytré telefony zajišťují všudypřítomné připojení k nikdy neutichajícímu zdroji mnohomluvnosti a rozptylujících podnětů. Díky tomu mobily zcela transformovaly lidské vnímání světa. Když v lednu 2007 Steve Jobs představoval iPhone při své slavné prezentaci na akci Macworld, nebyla jeho vize ani zdaleka tak grandiózní.

Jeden z hlavních prodejních argumentů prvního iPhonu stavěl na tom, že se jedná o kombinaci mobilního telefonu a iPodu, takže už není potřeba nosit po kapsách dvě samostatná zařízení. (Takhle jsem aspoň výhody iPhonu při jeho uvedení na trh vnímal já.) Při své prezentaci iPhonu se Jobs prvních osm minut věnoval jeho mediálním funkcím a svou řeč uzavřel slovy: „Je to ten nejlepší iPod, jaký jsme kdy vyrobili!“

Dalším důležitým prodejním argumentem nového zařízení bylo výrazné usnadnění telefonování. Firmě Apple se tenkrát podařilo přesvědčit společnost AT&T, aby zpřístupnila svůj systém hlasové pošty, čímž iPhonu zajistila lepší rozhraní. Jobs byl při své prezentaci také zjevně okouzlen jednoduchostí, s jakou lze procházet telefonní čísla, a klávesnicí, která už nebyla tvořena plastovými tlačítky, ale objevovala se na obrazovce.

„Nejdůležitější aplikace vytáčí čísla,“ hřímal Jobs za bouřlivého potlesku. Až po třiatřiceti minutách své proslulé prezentace se dostal k funkcím, jako je vylepšené posílání textových zpráv a mobilní přístup k internetu, což jsou věci, které dnes v našem používání těchto zařízení převládají.

Abych se ujistil, že tahle omezená vize nebyl jen nějaký vtípek v Jobsově scénáři, obrátil jsem se na Andyho Grignona, jednoho z členů vývojářského týmu prvního iPhonu. „Měl to být iPod, který umí telefonovat,“ potvrdil mi. „Naším hlavním úkolem bylo, aby zařízení přehrávalo hudbu a dalo se z něho volat.“ Jak mi Grignon prozradil, Steve Jobs zpočátku odmítal myšlenku, že by se z iPhonu mělo stát něco jako univerzální mobilní počítač s možností spouštět různé aplikace jiných výrobců. „Jakmile dovolíme nějakému programátorskému pitomci napsat kód, který to nabourá,“ řekl jednou Jobs Grignonovi, „okamžitě vypukne volání na tísňovou linku.“

Když byl v roce 2007 iPhone uveden na trh, ještě neexistoval žádný App Store, nechodily notifikace ze sociálních sítí, nikdo nesdílel fotky na Instagramu, nebyl důvod několikrát během večeře tajně koukat na displej – a jak Steve Jobs, tak miliony lidí, kteří si v té době koupili svůj první smartphone, s ním byli naprosto spokojeni. Stejně jako první uživatelé Facebooku ani nikdo z majitelů chytrých telefonů netušil, jak moc se náš vztah k téhle nové, nablýskané věcičce v následujících letech změní.

Nové technologie, jako jsou sociální sítě a chytré telefony, v jednadvacátém století bezpochyby výrazně změnily náš způsob života. Tuto proměnu lze znázornit mnoha způsoby. Myslím, že společenský kritik Laurence Scott to vyjádřil docela trefně, když moderní hyperpropojený způsob bytí popsal jako stav, kdy „okamžik může působit jako podivně nezajímavý, pokud existuje jen sám o sobě“.

Výše uvedené postřehy měly především poukázat na jednu věc, na niž se často zapomíná, a to že popisované změny byly nejen výrazné a transformační, ale také nečekané a neplánované. Student čtvrtého ročníku vysoké školy, který si v roce 2004 založil účet na thefacebook.com, aby tady našel své spolužáky, pravděpodobně nepředpokládal, že průměrný moderní uživatel stráví na sociálních sítích a s nimi spojených komunikačních kanálech přibližně dvě hodiny denně, přičemž skoro polovinu té doby věnuje pouze produktům Facebooku. Stejně tak nový uživatel, který si v roce 2007 pořídil iPhone kvůli jeho hudebním funkcím, by asi nebyl tak nadšený, kdyby se dozvěděl, že do deseti let bude nejspíš svůj telefon pětaosmdesátkrát denně nutkavě kontrolovat, což je „funkce“, o níž Steve Jobs při přípravě své slavné prezentace určitě neuvažoval.

Tyto nenápadné změny přišly rychle. Neměli jsme šanci couvnout a položit si otázku, co od tak velkého pokroku, který přineslo uplynulé desetiletí, vlastně chceme. Začali jsme z malicherných důvodů okrajově používat nové technologie, a pak jsme se jednoho dne probudili a zjistili, že nám technologie mezitím stihly zaplevelit život. Jinými slovy: Do současného digitálního světa jsme se řádně nepřihlásili. Spíš to vypadá, že jsme do něj nevědomky spadli.

Takový úhel pohledu v diskusích na téma moderních technologií často chybí. Z vlastní zkušenosti vím, že kdykoli se veřejně probírají problémy, které by nové nástroje mohly přinést, jejich obhájci rychle převádějí řeč na užitečnost. Vytahují případy, jak nějaký umělec zápasící o živobytí našel své publikum přes sociální sítě3 nebo jak voják na zahraniční misi mohl udržovat kontakt se svou rodinou díky WhatsApp. Potom téma uzavřou slovy, že není správné technologie zavrhovat jako zbytečné. Tato taktika obvykle postačí k ukončení debaty.

Obhájci technologií mají sice pravdu, ale přitom opomíjejí jednu podstatnou věc. Dojem, že se jedná o užitečné nástroje, totiž není ten důvod, proč z nich nemáme úplně dobrý pocit. Zeptáte-li se průměrného uživatele sociálních sítí, proč používá například Facebook nebo Instagram, určitě bude mít nějakou rozumnou odpověď. Každá z těchto služeb mu pravděpodobně nabízí něco užitečného, co by jen těžko hledal někde jinde: Prohlíží si fotky svého malého synovce nebo pomocí hashtagu sleduje činnost nějaké komunitní organizace.

Podobné případy o ničem nepříjemném nesvědčí. Dojde nám to až ve chvíli, kdy se na celou situaci podíváme s odstupem a zjistíme, jak technologie dokázaly přerůst svou původně zamýšlenou nevýznamnou roli. Čím dál víc nám diktují, jak se máme chovat i jak se máme cítit, a daří se jim přinutit nás, abychom je používali více, než je zdrávo. Navíc často na úkor činností, jichž si ceníme. Jinak řečeno, nepříjemný je na tom právě pocit ztráty kontroly. Pocit, jaký zažíváme každý den v řadě různých situací, třeba když se zapomeneme s telefonem, zatímco se naše dítě koupe ve vaně, nebo když si už nedokážeme užít hezký okamžik, aniž bychom ho museli zuřivě dokumentovat pro své virtuální publikum.

Nejde o užitečnost, jde o autonomii.

Přirozeně se nabízí otázka, jak jsme se vlastně do téhle bryndy dostali. Z vlastní zkušenosti mohu říct, že lidé pociťující problémy s digitálním světem zpravidla nejsou vůbec hloupí ani nemají slabou vůli. Naopak to bývají úspěšní profesionálové, pilní studenti, milující rodiče. Žijí spořádaným životem a jsou zvyklí o něco usilovat. Aplikace a webové stránky na obrazovkách mobilů a tabletů však mají mezi ostatními lákadly, jimž tito lidé úspěšně vzdorují, jedinečné postavení, a tak se jim podařilo nezdravě zbobtnat a dalece přesáhnout svůj původní účel.

Chceme-li odpovědět na otázku, jak se to stalo, musíme především říct, že tyto nové nástroje mnohdy nejsou ani náhodou tak nevinné, jak by se mohlo zdát. Lidé podléhají kouzlu obrazovek ne pro svou vrozenou lenost, ale protože se do dosažení tohoto účinku investovaly miliardy dolarů. Před chvílí jsem zmínil, že jsme do digitálního života bez nějakého přihlašování nevědomky spadli. Jak ale uvidíme dál, asi by bylo přesnější to nazvat expresivněji. Do této situace nás natlačili výrobci špičkových zařízení spolu s velkými hráči ze sféry ekonomie pozornosti. Přišli totiž na to, že v kultuře, jíž vládnou gadgety a aplikace, se dají vydělat velké peníze.

TABÁKOVÍ PLANTÁŽNÍCI V TRIČKÁCH

Bill Maher uzavírá každý díl svého pořadu Real Time na HBO monologem, obvykle na politické téma. 12. května 2017 se ale Maher na závěr podíval do kamery a řekl:

Magnáti sociálních médií by se měli přestat tvářit jako hodní bohové nerdů, co budují lepší svět, a měli by přiznat, že jsou jenom tabákoví plantážníci oblečení do triček, co dětem prodávají návykové produkty. Podívejme se pravdě do očí, lovení „lajků“ je prostě nová forma kouření.

Znepokojení ve vztahu k sociálním médiím u Mahera vyvolal pořad 60 Minutes vysílaný o měsíc dříve. Do části tohoto pořadu nazvané „Brain Hacking“ (Hacking mozku) pozval moderátor Anderson Cooper hubeného, zrzavého ajťáka s pečlivě udržovaným strništěm, jaké rádi nosí mladíci ze Silicon Valley. Ten ajťák se jmenuje Tristan Harris. Svou kariéru zahájil založením startupu, pak byl zaměstnán u Googlu, ale z vyšlapané cesty světem technologií sešel a stal se něčím, co se v tomto uzavřeném světě jen tak nevidí: whistleblowerem.

„Tahle věc je výherní automat,“ říká Harris hned na začátku rozhovoru a mává přitom chytrým telefonem.

„Proč výherní automat?“ ptá se Cooper.

„No, pokaždé, když se kouknu na telefon, vlastně zjišťuju, jestli jsem něco nevyhrál,“ odpovídá Harris. „Existuje spousta technik, kterými se vás [technologické společnosti] snaží přinutit, abyste jejich produkt používali, co nejdéle to jde.“

Další Cooperova otázka zní: „Programují v Silicon Valley aplikace, nebo tam programují lidi?“

„Programují tam lidi,“ říká Harris. „Pořád se mluví o tom, že technologie jsou neutrální. A že je jenom na nás, jak je budeme používat. Jenže to není pravda…“

„Technologie nejsou neutrální?“ přeruší ho Cooper.

„Nejsou neutrální. Chtějí po nás, abychom je používali určitým způsobem a dlouhou dobu. Protože takhle oni vydělávají peníze.“

Billu Maherovi tenhle rozhovor něco připomněl. Poté, co divákům na HBO pustil ukázku rozhovoru s Harrisem, utrousil: „Kde už jsem to jenom slyšel?“ A následoval střih na slavný rozhovor Mikea Wallacea z roku 1995. Jeho hostem byl whistleblower Jeffrey Wigand, jenž světu potvrdil, co už mnozí stejně tušili: že velké tabákové společnosti vyrábějí cigarety tak, aby byly ještě návykovější.

„Philip Morris chtěl jenom vaše plíce,“ uzavřel svou glosu Maher. „App Store chce vaši duši.“

Harrisova proměna ve whistleblowera je poměrně výjimečná, protože život, který ho k ní dovedl, se nijak nevymykal běžnému standardu Silicon Valley. Harris, jemuž v době vzniku této knihy bylo něco přes třicet, vyrůstal v kalifornské Bay Area. Stejně jako spousta jiných ajťáků trávil dospívání tím, že se vrtal ve svém Macintoshi a psal počítačové programy. Nastoupil na informatiku na Stanfordově univerzitě a během magisterského studia zakotvil ve slavné Laboratoři přesvědčovacích technologií (Persuasive Technology Lab), kde se zkoumá, jak lze pomocí technologií měnit lidské myšlení a chování. Laboratoř vede B. J. Fogg, vědec proslulý v Silicon Valley jako „výrobce milionářů“. Na jeho pracovišti totiž sbírala poznatky pěkná řádka lidí, jimž se pak podařilo vybudovat lukrativní technologické startupy (patří k nim třeba Mike Krieger, spoluzakladatel Instagramu). Po této dobře vyšlapané cestě se pustil i Harris. Když se dostatečně poučil o tom, jak funguje interakce člověka s digitálními zařízeními, svůj magisterský program předčasně ukončil a založil technologický startup Apture. Ten měl za úkol pomocí vyskakovacích oken s faktoidy prodlužovat čas strávený na webových stránkách.

V roce 2011 koupila Apture společnost Google a Harris se ocitl v týmu Gmailu. A právě při práci pro Google, na produktech, jež měly tu moc ovlivnit chování milionů lidí, začal Harris pociťovat znepokojení. Následovaly události jako ze scénáře Camerona Crowa. Po transformačním zážitku na festivalu Burning Man vytvořil Harris prezentaci o 144 slajdech nazvanou Minimalizujme rozptylování a respektujme pozornost uživatelů (A Call to Minimize Distraction & Respect Users’ Attention). Rozeslal ji malé skupince svých přátel zaměstnaných v Googlu. Brzy se rozšířila mezi tisíce zaměstnanců společnosti a dostala se i do e-mailové schránky jednoho z ředitelů, Larryho Page. Ten si Harrise pozval k sobě, aby s ním jeho odvážné myšlenky prodiskutoval. Následně pro něj vymyslel úplně novou pracovní pozici s názvem „produktový filozof“.

Jenže moc se toho nezměnilo. V článku pro časopis Atlantic z roku 2016 připisuje Harris vinu „setrvačnosti“ organizace a tomu, že nebylo úplně jasné, co chtěl vlastně prosadit. Hlavní třecí plocha však skoro určitě spočívá v něčem jednodušším: Kdyby se minimalizovalo rozptylování a respektovala se pozornost uživatelů, snížily by se příjmy. Nutkavé používání prodává. A Harris si to dobře uvědomuje, když tvrdí, že ekonomie pozornosti žene firmy jako Google do „konkurenčního boje za cenu toho nejlacinějšího využívání mozkového kmene“.

Harris tedy odešel a v zájmu o technologie, které „slouží nám, ne reklamě“, založil neziskovou organizaci Dobře strávený čas (Time Well Spent). Rovněž začal veřejně mluvit o tom, jak daleko zacházejí technologické společnosti ve snaze „zmocnit se“ našich myslí.

Žiju ve Washingtonu, D. C., kde se dobře ví, že ty největší politické skandály bývají právě vyústěním něčeho, co už lidé stejně tušili. Tento poznatek možná vysvětluje, proč Harrisovo odhalení vyvolalo takový rozruch. Krátce poté, co se odhodlal jít s věcí na veřejnost, se objevil na titulní stránce Atlanticu, zpovídali ho v pořadech 60 Minutes i PBS NewsHour a bleskově taky dostal prostor v programu přednášek TED. Ty z nás, co si stěžují, jak snadné je stát se otrokem chytrého telefonu, celá léta označovali za alarmisty. Pak ale Harris potvrdil, co už si stejně myslelo čím dál víc lidí: Všechny ty aplikace a vymazlené weby nejsou dary od „bohů nerdů, co budují lepší svět“, jak je nazval Bill Maher. Vznikly proto, aby nás přiměly nosit po kapsách výherní automaty.

Harris měl morální odvahu varovat nás před nebezpečím skrývajícím se v našich zařízeních. Pokud ale chceme jejich nežádoucímu vlivu učinit přítrž, potřebujeme lépe pochopit, díky čemu tak snadno maří naše nejlepší úmysly. Naštěstí máme na tuto cestu dobrého průvodce. Právě v době, kdy Harris zápolil s etickými dopady návykových technologií, na Newyorské univerzitě jeden mladý profesor marketingu zaměřil svou pozornost na to, jak přesně tato závislost na technologiích funguje.

Do roku 2013 se Adam Alter o technologie v rámci svého výzkumu příliš nezajímal. Profesor marketingu s doktorským titulem z Princetonu v oboru sociální psychologie se zabýval širokou otázkou, jak různé věci ve světě kolem nás ovlivňují naše myšlení a chování.

Alterova dizertační práce například popisuje, jak mohou náhodné spojitosti s jiným člověkem ovlivnit naše vzájemné sympatie. „Když člověk zjistí, že má narozeniny v tentýž den jako někdo, kdo udělal něco strašného,“ vysvětloval mi Alter, „bude ho nenávidět ještě víc, než kdyby to nevěděl.“

Ve své první knize Drunk Tank Pink (Žvýkačkově růžová) uvádí spoustu podobných případů, kdy zdánlivé drobnosti vyvolaly obrovské změny v chování. Název této knihy se odvolává na studii, podle níž se agresivní chovanci námořní věznice v Seattlu výrazně zklidnili poté, co strávili pouhých patnáct minut v cele vymalované určitým odstínem růžové barvy. Stejně jako děti v Kanadě při vyučování ve třídě, jejíž stěny měly tutéž barvu. Kniha dále prozrazuje, že fotografie člověka v červené košili vzbudí na seznamce mnohem větší zájem než jiná barva oblečení a že čím snáze se vyslovuje jméno advokáta, tím rychleji bude postupovat jeho právnická kariéra.

Zlom přišel v roce 2013, kdy Alter letěl z New Yorku do Los Angeles. „Plánoval jsem si, že se trochu vyspím a udělám nějakou práci,“ řekl mi. „Jenomže ještě než letadlo vzlétlo, začal jsem na mobilu hrát jednoduchou strategickou hru 2048. Když jsme o šest hodin později přistávali, ještě pořád jsem ji hrál.“

Po vydání knihy Drunk Tank Pink hledal Alter nové téma a neustále se přitom musel vracet k jedné zásadní otázce: „Co v dnešní době nejvíce ovlivňuje náš život?“ A vzpomínka na nutkavé hraní hry po celých šest hodin letu mu náhle odhalila zřejmou odpověď: naše obrazovky.

Tou dobou už se samozřejmě kritické hlasy pozastavující se nad naším nezdravým vztahem k chytrým telefonům a videohrám začínaly ozývat i odjinud. Alter měl však za sebou i studium psychologie, a tak se místo toho, aby na problém pohlížel z kulturního hlediska, zaměřil na jeho psychologické kořeny. Takový pohled ho nevyhnutelně vedl jasným a celkem znepokojivým směrem: ke studiu závislostí.

Slovo závislost zní mnoha lidem děsivě. V popkultuře je spojeno s představou drogového ztroskotance, co krade šperky své matce. Psychologové ale pracují s přesnou definicí závislosti oproštěnou od takových hrozivých prvků. Níže uvádím reprezentativní příklad:

Závislost je stav, při němž člověk užívá nějakou látku nebo se chová určitým způsobem, protože odměňující účinky této látky nebo chování v něm vzbuzují potřebu takové chování opakovat navzdory nepříznivým následkům.

Donedávna panovalo přesvědčení, že závislost vzniká pouze na alkoholu a drogách, tedy látkách obsahujících psychoaktivní složky, jež mohou přímo měnit chemii mozku. Na přelomu dvacátého a jednadvacátého století se však začaly objevovat výzkumy ukazující, že závislost ve výše uvedeném smyslu může vznikat i na chování, při němž se žádné návykové látky neužívají. Významná studie z roku 2010 publikovaná v časopise American Journal of Drug and Alcohol Abuse došla k tomuto závěru: „Máme stále více důkazů, že behaviorální závislosti se v mnoha ohledech podobají závislostem na návykových látkách.“ Dále studie uvádí jako dva obzvlášť dobře patrné příklady takových poruch patologické gamblerství a závislost na internetu. Rovněž páté vydání Diagnostického a statistického manuálu mentálních poruch (DSM-5) Americké psychiatrické asociace v roce 2013 poprvé zmiňovalo návykové chování jako diagnostikovatelný problém.

To nás přivádí zpátky k Adamu Alterovi. Když si prostudoval příslušnou psychologickou literaturu a pohovořil s významnými lidmi ze světa technologií, byly mu jasné dvě věci. Zaprvé, naše nové technologie umějí návykové chování báječně podporovat. Alter připouští, že behaviorální závislost na používání technologií je oproti silné chemické závislosti vyvolané drogami či cigaretami spíše „mírnější“. Když vám zakážu chodit na Facebook, pravděpodobně nebudete trpět závažným abstinenčním syndromem ani nebudete v noci tajně utíkat do internetové kavárny, abyste svému nutkání učinili zadost. Na druhou stranu vám tyto závislosti přece jenom mohou dost znepříjemňovat život. Sice se nemusíte pod rouškou tmy plížit ven, abyste se podívali na Facebook, ale když vám ke spuštění téhle aplikace stačí jedno jediné klepnutí na mobilu, co máte v kapse, těžko se odolává nutkání celý den průběžně znovu a znovu kontrolovat svůj účet.

Druhý závěr Alterova bádání je ještě znepokojivější. Jak už víme od Tristana Harrise, návykovost nových technologií v mnoha případech není náhoda, ale dobře promyšlená funkce.

Přirozeně se tedy nabízí otázka: Čím konkrétně nové technologie tak účinně podporují behaviorální závislosti? V knize Neodolatelné z roku 2017 popisuje Alter svůj výzkum a rozebírá nejrůznější „ingredience“ umožňující technologiím podmanit si náš mozek a pěstovat jejich nezdravé používání.4 Rád bych z ní vypíchl dvě věci. Nejenže mi připadají pro naši diskusi obzvlášť důležité, ale navíc (jak se brzy ukáže) jsem na ně opakovaně narážel i já během svého vlastního zkoumání, jak technologické společnosti podporují návykové chování. Jde o přerušované pozitivní posilování a touhu po společenském uznání.

Náš mozek tyto vlivy vnímá velmi citlivě. A to je důležité, protože spousta aplikací a stránek, kvůli nimž lidé nutkavě vytahují mobily a otevírají stále nové záložky v prohlížeči, právě s těmito návnadami pracuje tak, že je téměř nemožné jim odolat. Pojďme se na ně podívat blíž, abychom tomu lépe porozuměli.

Začneme první návnadou: přerušovaným pozitivním posilováním. Vědci už od doby slavných experimentů Michaela Zeilera s klovajícími holuby ze sedmdesátých let dvacátého století vědí, že odměny získávané nepředvídatelně jsou mnohem lákavější než odměny poskytované podle známého vzorce. Nepředvídatelnost zkrátka umí uvolnit víc dopaminu, klíčového neurotransmiteru řídícího naše bažení. Původní Zeilerův experiment spočíval v tom, že holubi klovali na tlačítko a to jim občas vydalo granule. Podle Adama Altera vyvolávají stejný způsob chování i tlačítka zpětné vazby doprovázející příspěvky na sociálních sítích od roku 2009, kdy Facebook zavedl své ikonické tlačítko „To se mi líbí“.

„Tlačítko ‚To se mi líbí‘ změnilo způsob myšlení při užívání Facebooku ohromujícím způsobem,“ píše Alter. „To, co začalo jako pasivní sledování života vašich přátel, bylo najednou vysoce interaktivní a poskytovalo přesně ten druh nepředvídatelné zpětné vazby, která motivovala Zeilerovy holuby.“ Dále Alter zmiňuje, že uživatelé každým sdílením na sociálních sítích riskují. Dostane jejich příspěvek lajky (nebo srdíčka či retweety), nebo bídně zapadne nepovšimnutý a bez zpětné vazby? V prvním případě se rozezní, jak to bryskně nazval jeden vývojář Facebooku, „jásavé zvonky pseudopotěšení“. V tom druhém případě zůstane jen špatný pocit. Ať je ale výsledek jakýkoli, lze jej těžko předvídat, což všechno to sdílení a kontrolování (jak nás učí psychologie závislosti) činí neodolatelně přitažlivým.

Zpětná vazba na sociálních sítích však není jediná internetová aktivita, u níž se uplatňuje nepředvídatelné posilování. Spousta lidí to zná z vlastní zkušenosti: Navštíví nějakou webovou stránku za určitým účelem (třeba zpravodajský portál, kde se chtějí podívat na předpověď počasí), a o půl hodiny později se přistihnou, jak bezmyšlenkovitě klikají na další a další odkazy a přeskakují z jednoho titulku na druhý. I tohle chování může vyvolat nepředvídatelná zpětná vazba. Většina článků se ukáže jako hlouposti, ale tu a tam člověk narazí na něco, co v něm vyvolá silnou emoci, ať už je to oprávněné rozhořčení, nebo smích. Každým kliknutím na lákavý titulek nebo otevřením poutavého odkazu na nové záložce tak vlastně taháme za páčku hracího automatu.

Technologické společnosti samozřejmě vědí, jakou sílu má nepředvídatelná pozitivní zpětná vazba, a upravují podle toho své produkty, aby byly ještě lákavější. Whistleblower Tristan Harris říká: „Po aplikacích a webových stránkách jsou porůznu roztroušené variabilní odměny, protože prospívají obchodu.“ Výrazné notifikace, stejně jako pohodlné zobrazování dalších potenciálně zajímavých příspěvků pouhým přejetím prstem, se často rafinovaně promýšlejí tak, aby vyvolávaly silnou odezvu. Harris k tomu poznamenává, že Facebook původně označoval notifikace modře, aby ladily se zbytkem stránky, „ale nikdo je nepoužíval“. Proto změnili barvu na alarmující červenou a počet kliknutí raketově vzrostl.

Snad nejvýmluvnější doznání představuje řeč Seana Parkera pronesená na podzim roku 2017. První prezident Facebooku tehdy na jedné akci s velkou upřímností hovořil o tom, jak jeho bývalá firma zacházela s pozorností uživatelů:

Uvažování, které vedlo k vývoji těchto aplikací, přičemž Facebook byl první, … se točilo kolem jedné otázky: „Jak získat co nejvíce vašeho času a vědomé pozornosti?“ A to znamená, že vám musíme každou chvíli poslat trošku dopaminu, protože někdo olajkoval nebo okomentoval vaši fotku či příspěvek a tak.

Zdálo by se, že sociální sítě jsou postavené na dynamice sdílení příspěvků s následným čekáním na nepředvídatelné dávky zpětné vazby, ale podle Tristana Harrise jde jen o jednu možnost z řady způsobů, jak by mohly fungovat. Vzpomeňme si, že ve svých začátcích obsahovaly sociální sítě zpětné vazby jen poskrovnu, místo toho byly zaměřené na zveřejňování a vyhledávání informací. A právě o těchto funkcích z dob před érou zpětné vazby lidé obvykle hovoří, když vysvětlují, čím jsou pro ně sociální sítě užitečné. Chce-li někdo například ospravedlnit používání Facebooku, zpravidla mluví o tom, jak mu umožňuje zjistit, že se kamarádovi narodilo dítě, a podobně. Jenže takový jednosměrný přenos informací zpětnou vazbu nevyžaduje (předpokládá se, že se lidem takové novinky „líbí“).

To znamená, že nepředvídatelná zpětná vazba, dominující většině dnešních sociálních médií, není pro tyto služby nic stěžejního. Kdybychom příslušné funkce odstranili, pravděpodobně bychom nijak nesnížili hodnotu, jakou sociální média většině lidí přinášejí. Tato dynamika se všude používá z toho důvodu, že umí velice dobře přilepit naše oči k obrazovce. Když Harris v pořadu 60 Minutes držel v ruce telefon a říkal Andersonovi Cooperovi, že „tahle věc je výherní automat“, měl na mysli právě její silný psychologický vliv.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Digitální minimalismus.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.