Copyright © James Patterson, 2016

This edition arranged with Kaplan/DeFiore Rights through Graal Literary Agency.

Translation © Jan Mrlík, 2019

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Postavy a události vylíčené v této knize jsou fiktivní.
Jakákoli podobnost se skutečnými osobami,
ať živými či mrtvými, je čistě náhodná
a autorem nezamýšlená.

Z anglického originálu CROSS THE LINE vydaného nakladatelstvím Little, Brown and Company, Hachette Book Group,
1290 Avenue of the Americas, New York, NY 10104

přeložil Jan Mrlík

Redakční úprava Jan Pleskotová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2019

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7633-149-5

Prolog

SMRT NA ROCK CREEKU

Jedna

Změnil si totožnost, jak to dělávala před bitvou spousta bojovníků. Za nocí, jako byla tato, si říkal Merkur.

Byl oblečený do černého od přílby s hledím až po boty s ocelovou špičkou. Zacouval s motocyklem do velkého rododendronového keře rostoucího u Rock Creek Parkway jižně od Calvert Street. Uvelebil se v sedle a motor nechal brumlat na volnoběh. V náručí držel LIDAR, světelný detektor a dálkoměr z armádních přebytků. Zaměřil přístroj na každé vozidlo, které ho míjelo, a kontroloval jeho rychlost.

Dvaasedmdesát kilometrů v hodině, přesně v limitu. Sedmdesát. Třiaosmdesát, běžná záležitost. Bezpečná čísla. Nudná čísla.

Merkur doufal, že zahlédne něco exotičtějšího a na displeji se ukáže pořádně vysoká cifra. Měl dobrý důvod věřit, že než noc uplyne, tak se takového pěkně nabobtnalého údaje dočká. Číhal přesně na tom správném místě, kde se něco takového dalo očekávat.

Rock Creek Parkway postavili ve dvacátých letech minulého století a navrhli ji tak, aby nenarušovala krásu zdejší přírodní scenérie. Točitá čtyřproudová vozovka měřila přes čtyři a půl kilometru a táhla se od Lincolnova památníku k severu mezi parky, zahradami a lesíky. Větvila se ve washingtonské Severozápadní čtvrti: pravá větev, Beach Drive, směřovala k severovýchodu, hlouběji do parku. Samotná Parkway pokračovala vlevo a stočila se zpátky k severozápadu na křižovatku s Calvert Street.

Šedesát devět, tolik ukazoval displej LIDARU. Sedmdesát pět, sedmdesát dva kilometry v hodině.

Tahle čísla ho nepřekvapovala. Parkway patřila do Národního seznamu historických míst a starala se o ni Služba národních parků, takže zde platil rychlostní limit sedmdesát dva kilometry za hodinu.

Jenže zatáčkovitá trasa této silnice se hodně blížila poměrům na okruhu některé z velkých cen, nejvíc z podobných tras v celém obvodu District of Columbia. Protáhlé zatáčky do S, šikany, nemnoho výškových změn, přímé úseky běžící souběžně s tokem říčky – to všechno se tu našlo a Parkway měřila skoro dvakrát tolik než slavný okruh Grand Prix v newyorském Watkins Glen.

Už jen tato charakteristika dělá ze zdejší silnice lákavý cíl, říkal si Merkur. Takže je jasné, že to někdo zkusí. Když ne tuhle noc, tak zítra nebo pozítří.

V novinách Washington Post četl článek, podle něhož pro každou noc platí větší pravděpodobnost než jedna ku třem, že nějaký bohatý kluk nebo starší chlápek, který důkladně vysává bradavku federálních financí, se vytasí s novým porsche nebo BMW s vyladěným motorem a vyjede na Rock Creek, aby si tam svůj stroj vyzkoušel. Taky to mohl udělat nějaký kluk z předměstí, který vzal tátovi jeho audi, nebo i mamina ve středních letech, možná i dvě spolu.

Všichni tihle lidé jako by tím byli posedlí. Každé tři noci v průměru jeden pokus, napadlo Merkura. Ale dnes je pravděpodobnost ještě vyšší.

Před několika dny sevřela americkou vládu rozpočtová krize. Došlo ke zmrazení financování policejních složek působících v parku. Nevyplácely se mzdy. Strážce parku poslali domů s dluhem na platu. Takže teď zde nehlídal nikdo jiný než on.

Ubíhala hodina za hodinou. Doprava prořídla, projelo jen sem tam nějaké auto, ale Merkur na ně pořád mířil LIDAREM, tiskl spínač a četl výsledek. Čekal. Ve čtvrt na tři ráno začal klímat a říkal si, že by to měl zabalit, když zaslechl bručení velkoobjemového motoru auta, které vyjelo na Parkway z Beach Drive.

Už ten zvuk stačil, aby Merkur sevřel pravačkou rukojeť plynu, pootočil jí a nechal motor vyběhnout do otáček. Levou rukou namířil LIDAREM na zvuk bručícího motoru, který rychle přešel do kvílivého, vzteklého jekotu, a ten se k němu blížil.

V okamžiku, kdy zahlédl rozsvícené reflektory, stiskl tlačítko.

Přes sto patnáct kilometrů za hodinu.

Odhodil LIDAR do rododendronového křoví. Později se pro něj vrátí.

Kolem něho se prohnalo maserati.

Merkur otočil rukojetí plynu a pustil spojku. Vystřelil z křoví, přeletěl obrubník a dopadl na vozovku, až zadní pneumatika zapištěla a zakouřilo se z ní. Ocitl se ani ne sto metrů za italským sportovním vozem.

Dvě

Štíhlé černé maserati bylo zbrusu nové; podle toho, co Merkur zachytil pohledem, když se vůz prohnal kolem něho, hádal na quattroporte.

Merkur tahle exotická auta studoval. Maserati Quattroporte mělo šestiválcový přeplňovaný motor, dosahovalo maximální rychlosti přes 280 kilometrů za hodinu a pyšnilo se špičkovou převodovkou, odpružením i řízením.

Celkem vzato představovalo důstojného protivníka, právě tak vhodného k souboji na Parkway. Průměrný muž či žena by si mohli myslet, že tohle auto není možné na takto náročné trase předjet, zvlášť ne na motocyklu.

Průměrný člověk by se v tom spletl.

Merkurův motocykl byl něco jako nejrychlejší dravec na dvou kolech a dokázal vyvinout rychlost přes tři sta kilometrů za hodinu, ale přitom se mrštně proplétal zatáčkami, vývrtkami a všemožnými zákruty, serpentinami a změnami povrchu, jaké může silnice na řidiče nastražit. Zvlášť to platilo pro řidiče, který ví, jak jezdit na velmi rychlém motocyklu, a Merkur to věděl. Řídil motorky celý život a byl přesvědčený, že je zvlášť nadaný k tomu, aby právě tenhle stroj vydráždil k nejvyšší rychlosti.

Sto třicet kilometrů za hodinu, sto pětačtyřicet. Před ním se rozzářila brzdová světla maserati, jež najíždělo do široké zatáčky, kterou se Parkway stáčela na východ. Řidič italského vozu však nebyl připravený na druhou zatáčku, jež navazovala a tvořila pozvolné obrácené S.

Merkur se řítil k tomu zelenáči, který se právě dopustil chyby; shýbl se nad řídítka, otočil plynem a rychle a elegantně najel do druhé zatáčky. Když z ní vyjel ven, dostal se těsně za zadní nárazník maserati a ujížděli společně rychlostí přes sto třicet v hodině.

Od toho místa se táhla Parkway asi půldruhého kilometru víceméně rovně k jihu a italské sportovní auto se na rovince pokusilo Merkurovi ujet. Maserati však nemohlo konkurovat výjimečnému motocyklu, který si Merkur nechal ještě zvlášť upravit.

Znovu se přilepil za záď sportovního vozu, levou rukou se pustil řídítek a uchopil do ní pistoli Remington 1911 přichycenou suchým zipem k palivové nádrži.

Sto třicet pět. Sto čtyřicet pět.

Před nimi Parkway vykružovala dlouhou, ale poměrně ostrou levou zatáčku. Maserati bude muset brzdit. Merkur ubral plyn, zařadil se za auto a čekal na svou chvíli.

Bezprostředně poté, co zazářila brzdová světla italského sportovního auta, motocyklista přidal plyn a přiměl stroj k bleskovému zrychlení, takže se okamžitě ocitl vedle vozu, přímo vedle dvířek pro spolujezdce. Za okénkem nikoho neviděl.

Merkur nerozlišil u řidiče žádné podrobnosti, viděl jen nejasnou siluetu, na niž dvakrát vystřelil. Sklo ve dveřích se roztříštilo. Kulky drtivě udeřily do cíle.

Maserati se prudce vychýlilo vlevo, narazilo do svodidla, roztočilo se a klouzalo vnitřním jízdním pruhem. Merkurův motocykl opět prudce akceleroval, aby se vyhnul ohrožení. Pak Merkur zpomalil a přibrzdil, aby si připravil nájezd do blížící se levé zatáčky.

Ve zpětném zrcátku viděl, jak auto přeskočilo svodidla, narazilo do stromů, vybuchlo a začalo hořet.

Merkur necítil k řidiči vozu žádné milosrdenství ani lítost.

Ten zkurvysyn měl přece vědět, že rychlost zabíjí.

Část první

ZABITÝ POLICISTA

Kapitola 1

V obchodu Whole Foods vyšel Tom McGrath z uličky s bezlepkovými potravinami a napadlo ho, že vysoká, štíhlá žena v tmavozelených legínách a prošívané bundě stejné barvy, která stála ve frontě před ním, zaujímá postoj jako baletka.

Bylo jí něco přes třicet, jejímu obličeji dominovaly výrazné lícní kosti a mandlové oči a uhlově černé vlasy si stáhla v týle do koňského ohonu. Zdála se na pohled krásná, skoro exotická. Zřejmě vycítila jeho zkoumavý pohled, protože se po něm ohlédla.

S lehkým východoevropským přízvukem prohlásila: „Šouráš se jako starý prďola, Tome.“

„Taky se tak cítím, Edito,“ odpověděl McGrath, jemuž bylo kolem pětačtyřiceti a měl postavu mocného, ale poněkud přestárlého fotbalového obránce. „Bolí mě a tuhne v místech, kde by mě ani nenapadlo, že může něco tuhnout a bolet.“

„Tím se projevuje hodně let v zápřahu a málo tělesného pohybu,“ mínila Edita a do vozíku, který před sebou tlačil McGrath, přidala dvě láhve čaje z kombuchy.

„Já jsem se vždycky pohyboval. Ale ne takhle. A ne v pět ráno. V některých polohách jsem měl pocit, že se mi hlava nafukuje jako napité klíště.“

Edita se zastavila před regálem se zdravou zeleninou a začala vybírat věci do salátu. „Klíště? Co to je?“

„Vždyť víš, takový mrňavý brouk, který přenáší lymeskou boreliózu, ne?“

Zafrkala. „Takže na první hodině jógy nebylo vůbec nic, co by se ti líbilo?“

„Musím uznat, že se mi zamlouvalo být vzadu na konci tělocvičny a cvičit polohu kobry, když všechny ty tvoje krásné dámy, co chodí na jógu, přede mnou cvičily protahujícího se psa,“ odpověděl McGrath.

Edita ho dobromyslně plácla po paži. „Ale tys tenhle cvik nedělal.“

„Trochu jsem vypadl z tempa a nějak se mi zalíbilo, že jsem necvičil zároveň to, co ony.“

Zavrtěla hlavou. „Co to s vámi všemi je, chlapi? Vy jste pro mě pořád záhadou.“

McGrath vystřízlivěl. „Když už o tom mluvíš, nenašla jsi náhodou nic z toho, oč jsem tě onehdy požádal?“

Edita ztuhla. „Povídala jsem ti, že to není jednoduché, Tome.“

„Jen to udělej a skoncuj to s nimi.“

Odvrátila od něho pohled. „A co škola? Auto? Můj byt?“

„Povídal jsem, že bych ti pomohl.“

Rozrušená Edita namítla: „Oni na to serou, Tome. Oni…“

„Žádný strach. Válečník McGrath bude stát po tvém boku.“

„Ty jsi beznadějný případ,“ vzdychla, uvolnila se a pohladila McGratha po tváři.

„Ale to jen pokud jde o tebe,“ upozornil ji.

Edita zaváhala, pak mu poslala vzdušný polibek a zamířila k pokladně. McGrath jí pomáhal vyložit nákup z vozíku na pás.

„Proč se tváříš jako zatoulané štěně?“ zeptala se ho Edita, když jim pokladní začala odpípávat jednotlivé položky zboží.

„Já jsem prostě zvyklý mít ve vozíku potraviny a trochu nějaké té neřesti. Přinejmenším pivo.“

Ukázala na pás sunoucí se k pokladně. „Tohle je pro tebe lepší.“

McGrath se naklonil dopředu a láhev sebral dřív, než se jí chopila pokladní.

„Cliffton Dry?“

„Mysli si, že je to šampaňské vyrobené bez hroznů, z ekologicky pěstovaných jablek.“

„Když to říkáš…,“ zabručel McGrath skepticky.

Zatímco skládal nákup do plátěných tašek, Edita zaplatila penězi, které vytáhla z malé ledvinky zapnuté kolem pasu. McGratha napadlo, co by asi říkali jeho kámoši z dětství na to, že tráví čas s ženskou, která kupuje Cliffton Dry namísto šesti plechovek budweiseru. Nejspíš by s ním nemilosrdně zametli. Když už ale Edita koupila to jablečné šumivé pití, no tak to zkusí.

Chápal, že jejich vztah je dost divný, ale docela nedávno usoudil, že Edita je pro něho z větší části výborná volba. Starala se, aby byl šťastný. A taky se zasloužila, že se cítil mladý a uvažoval mladě, což bylo také hodně dobré.

Popadli nákupní tašky. Vyšel za ní do vlahého mrholení, po němž se leskl chodník. Směrem k jihu po Wisconsin Avenue už začínal houstnout provoz, přestože bylo docela brzy ráno, ale na sever ještě doprava ušla.

Od obchodu se pustili jižním směrem, Edita o krok napřed.

V následující vteřině McGrath zahlédl periferním viděním záblesk ohně, uslyšel bum-bum-bum rychle následujících výstřelů z pistole a cítil, že ho zasáhly kulky, jedna z nich do hrudi. Po zásahu padl na zem.

Edita začala křičet, ale trefily ji další dvě kulky, a tak padla vedle McGratha a ekologické potraviny se rozkutálely po zakrváceném chodníku.

Pro McGratha se to všechno dělo už jen vzdáleně a zpomaleně. Bojoval o každý nádech. Cítil se, jako by ho někdo praštil palicí do žeber. Dál už reagoval, jako by ho řídil nějaký autopilot. Našátral mobilní telefon, který měl v kapse krátkých teplákových kalhot.

Vymačkal 911 a tupě pozoroval, jak se po chodníku kutálí láhev Cliffton Dry, která se ani nerozbila, a vzdaluje se od něho. Ozval se dispečer. „Tady Distrikt, 911. Jak vám mohu pomoct?“

„Postřelený policista,“ zakrákal McGrath. „Blok třicet dva nula nula, Wisconsin Avenue. Opakuji, postřelený policista…“

Cítil, jak ho opouští vědomí a svět kolem se začal zakalovat. Telefon mu vypadl z ruky a McGrath se jen s námahou podíval na Editu. Nehýbala se, tvář měla prázdnou, bez výrazu.

Ještě než McGrath zemřel, zašeptal: „Promiň, Edit. Promiň mi to všechno.“

Kapitola 2

Když jsme s Johnem Sampsonem vylezli z civilního vozu na Rock Creek Parkway jižně od Massachusetts Avenue, spustil se lehký deštík. Bylo teprve půl druhé ráno, ale vlhkost vzduchu už se blížila hodnotám parní sauny.

Levý jízdní pruh byl uzavřený a parkovaly v něm vozidlo koronera a dva hlídkové vozy Metropolitního policejního oddělení ve Washingtonu, kolem kterých postávali policisté. Ranní špička v těchto místech bude příšerná.

Když nás zahlédl mladší z policistů, zatvářil se překvapeně. „Oddělení vražd? Ten chlap ve sto padesáti narval auto do stromu.“

„V době nehody tady byla hlášena střelba,“ řekl jsem.

Sampson se zeptal: „Známe totožnost oběti?“

„Auto bylo registrované na Aarona Peterse z Bethesdy.“

„Díky, strážníku,“ řekl jsem a vydali jsme se k vozu.

Maserati leželo koly vzhůru, pravou stranou omotané kolem paty kmene velkého japonského javoru. Celý sportovní vůz byl hodně ohořelý, okna chyběla.

Koronerka, baculatá, drzá a velice schopná rudovláska Nancy Ann Bartonová, klečela vedle auta u dvířek řidiče, nahlížela dovnitř a svítila si do vozu výkonnou baterkou.

„Co si o tom myslíš, Nancy?“ zeptal jsem se.

Bartonová se po nás podívala, a když mě uviděla, vstala a řekla: „Taky tě zdravím, Alexi.“

„Ahoj, Nancy,“ pozdravil jsem. „Máš něco?“

„Žádné ‚přeju dobré ráno‘? Ani ‚přeju skvělý den‘?“

Usmál jsem se na ni. „Přeju skvělý den, doktorko.“

„To už je lepší,“ přikývla Bartonová a zasmála se. „Promiň, Alexi, já jsem trochu ze staré školy. Pokouším se mezi lidi vrátit trochu slušnosti, nebo aspoň mezi lidi kolem sebe.“

„A jak se ti to daří, Nancy?“ zeptal se Sampson.

„Vlastně docela dobře.“

„Je tohle podle tebe normální nehoda?“ zajímalo mě.

„Možná,“ pokrčila rameny a znovu dřepla vedle auta.

Klekl jsem si vedle ní, ona zamířila kužel světla z baterky do nitra maserati a ukázala mi řidiče. Visel vzhůru nohama na bezpečnostním pásu, na hlavě měl opálenou přílbu Bell s částečně roztaveným hledím, na krku vyztužený límec, a byl oblečený do nehořlavé kombinézy značky Nomex, právě takové, jakou používají závodníci při velkých cenách, včetně rukavic a bot.

„Ten oblek fungoval,“ konstatovala Bartonová. „Pokud můžu vidět, oheň ho nikde nepropálil skrz. Hodně pomohl i airbag. A taky tahle vnitřní ocelová výztuž.“

„Aaron Peters,“ řekl Sampson s pohledem upřeným na displej mobilu. „Někdejší pracovník kanceláře Senátu, úspěšný lobbista v ropném odvětví. Žádný div, že si mohl dovolit tohle auto.“

Vstal jsem, abych vydoloval vlastní baterku, a zeptal jsem se: „Nepřátelé?“

„Já bych myslel, že úspěšný lobbista v ropném odvětví musí mít už z principu nějaké nepřátele.“

„Nejspíš ano,“ přisvědčil jsem a zase si dřepl vedle vozu. Rozsvítil jsem baterku a přejížděl jsem světelným kuželem po vnitřku auta. Světelný kruh jsem zastavil na černé kovové krabičce přimontované na palubní desce.

„Copak to je?“ zeptala se koronerka.

„Jestli se nepletu, je v té schránce uložená kamera, nejspíš GoPro. Třeba si natáčel svou jízdu.“

„Mohlo by něco takového přežít požár auta?“ zapochyboval Sampson.

„Snad budeme mít štěstí,“ řekl jsem a pak jsem zamířil světelným kuželem na zčernalou řidičovu přílbu. V horní části jsem si všiml jakési prohlubně, která vypadala, že tam nepatří.

„Už jste ho vyfotografovali?“ zeptal jsem se.

Bartonová přikývla. Sáhl jsem dovnitř a uvolnil přezku na podbradníku přílby. Jemně, ale pevně jsem za přílbu zatahal a objevil se obličej Aarona Peterse. Zdálo se, že oheň se jeho nomexové kukly vůbec netknul, ale tkanina byla prosycená krví vyteklou ze dvou průstřelů Petersovy lebky.

„Žádná nehoda,“ konstatoval jsem.

„Jasná věc,“ přisvědčila Bartonová.

Zazvonil mi telefon. Chtěl jsem vyzvánění ignorovat, ale pak jsem zahlédl, že volá policejní náčelník Bryan Michaels.

„Zdravím, náčelníku.“

„Kde teď jsi?“

„Na Rock Creek,“ odpověděl jsem. „Máme tady ropného lobbistu zavražděného v jeho autě.“

„Nech to být a jeďte do Georgetownu. Náš člověk to koupil jako jeden z dvojice chodců a já chci, aby na místě činu dělal ten nejlepší.“

Vstal jsem a kývl na Sampsona. Pustil jsem se klusem k našemu vozu a zeptal se: „Kdo to je, náčelníku?“

Řekl mi to. Žaludek mi v břiše udělal veletoč.

Kapitola 3

Sampson připlácl na střechu auta bublinu majáčku, pustil sirénu a už jsme se hnali ke Georgetownu. Všiml jsem si, že lehký deštík konečně přestal. Na telefonu jsem navolil číslo vyšetřovatelky detektivního oddělení Bree Stoneové čili mé ženy. Bree měla ten den svědčit u soudu a doufal jsem, že…

Bree hovor přijala a zeptala se: „To auto na Rock Creek byla nehoda?“

„Vražda,“ odpověděl jsem. „Ale pro tvou informaci – Michaels nás právě poslal do Georgetownu. Dvě oběti střelby. Obávám se, že jednou z nich je Tommy McGrath.“

Následovala dlouhá chvíle ohromeného ticha, než Bree vykoktala: „Proboha, Alexi! Myslím, že se mi udělá špatně.“

„Já jsem na tom stejně. Měl bych něco vědět?“

„O Tommym? Nevím jistě. S ženou jsou už nějakou dobu odloučení.“

„Důvody?“

„O osobních věcech jsme spolu nemluvili, ale mám takový pocit, že ho to docela žralo. A taky mu vadilo, že na novém místě už nedělá na živých případech. Povídal, že mu chybí to chození po ulicích.“

„To si budu pamatovat. Až dojedeme na místo činu, pošlu ti textovku.“

„Díky,“ řekla. „Já se budu muset jít vyplakat.“

Zavěsila a mně se v žaludku znovu ozval protivný kyselý pocit, protože jsem věděl, kolik pro ni McGrath znamenal. Tommy býval poněkud kontroverzním náčelníkem detektivů washingtonské Metropolitní policie čili naším šéfem. Ale před nějakou dobou, když Bree ještě pracovala jako mladší vyšetřovatelka a McGrath zpracovával živé případy, ji vzal pod svá ochranná křídla a radil jí, dokonce jí po jisté krátké období dělal parťáka. Učil ji po celou dobu, kdy stoupala po žebříčku detektivů, a právě on doporučil, aby začala pracovat na velkých případech.

McGratha coby velitele oddělení jsem vnímal jako schopného a spravedlivého úředníka. Dokázal být pořádně tvrdý, někdy si trochu hrál na politika, prostě policajt, který si umí nadělat nepřátele. Jeden z jeho někdejších parťáků si dokonce myslel, že McGrath si na něho zasedl, podstrčil nějaké důkazy proti němu a zařídil jeho vyhození od policie.

Ovšem jako detektiv disponoval Tommy vytříbenými instinkty. Také ho opravdově zajímali lidé a uměl jim naslouchat, a jak jsem řídil auto přes město na místo činu, došlo mi, že mi bude hodně chybět.

U bloku číslo 3200 na Wisconsin Avenue už stála hlídková auta s rozsvícenými majáky, mezi nimi se hemžili uniformovaní policisté a místo činu bylo ohrazeno páskou. Zaparkoval jsem v ulici o kousek dál a chviličku jsem se připravoval na to, co uvidím a co budu dělat.

Roky jsem pracoval jako vyšetřovatel u FBI i u Metropolitní policie, takže jsem se dostal na stovky míst, kde došlo k vraždě, a obyčejně jsem pracoval uzavřený v jakémsi psychickém brnění, které mi zajišťovalo citový odstup od obětí. Jenže teď šlo o Tommyho McGratha. Jeden z našich lidí padl. Odnesl to dobrý chlap, kterého jsem znal, a to nadělalo v mém brnění pořádné díry. Všechno jsem to prostě bral osobně, a pokud se zabývám objasňováním vraždy, nelíbí se mi, když se z toho to pro mě stane osobní věc. Můj styl je přistupovat k věci racionálně, analyticky a všechno bedlivě pozorovat.

Vystoupil jsem z civilního vozu a snažil se vžít do role nezaujatého pozorovatele. Když jsem ale došel na zakrvavené místo činu a viděl McGratha v jeho cvičebních kraťasech a tričku, jak leží vedle krásné ženy v dresu na jógu, oba mrtví po vícenásobném zásahu střelnou zbraní, zamával mi ten chladný, racionální Alex Cross na rozloučenou. Tohle bylo osobní.

„Měl jsem McGratha rád,“ ozval se Sampson a černou tvář přitom měl tvrdou, jako vyřezanou z ebenu. „Měl jsem ho hodně rád.“

Přišel k nám jeden ze strážníků a pověděl nám, co se podle původních výpovědí svědků asi odehrálo. Podle nich směrem k McGrathovi a té ženě přijelo nějaké auto. Pak se ozvaly výstřely, napřed tři, potom dva. Na tom se shodli všichni svědci.

Prvně byl zasažen McGrath, po něm neznámá žena. Propukl chaos, jak to bývá vždycky, když se někde začne střílet. Svědkové se vrhali pryč z možné palby, hledali úkryty a bezpečí, což je naprosto pochopitelné. Lidé mají právo chránit vlastní život, ovšem jejich strach a panika mi ztěžují práci, protože si musím být jistý, že tyhle silné emoce jim nezastřou zdravý úsudek nebo nezkreslí to, co mají uchováno v paměti.

Svědci na nás čekali v obchodě Whole Foods, ale než jsem vešel dovnitř, obešel jsem kruhem místo činu. Viděl jsem ekologické potraviny ležící kolem těl obětí: čerstvá zelenina, svíčky ze včelího vosku a dvě rozbité láhve čaje z kombuchy.

V odtokovém kanálku asi tři metry od těl se válela láhev Cliffton Dry, jakéhosi šumivého jablečného vína, což jsem považoval za divné.

„Nač to koukáš, Alexi?“ zeptal se Sampson.

Pokrčil jsem rameny. „Myslel jsem, že Tommy McGrath pil pořád budweiser.“

„Takže ta flaška byla její. Patřili ti dva k sobě?“

„Bree mi říkala, že McGrath je od manželky odloučený.“

„Rozvod je vždycky možným motivem vraždy,“ zahuhlal Sampson. „Ale tohle mi spíš smrdí podsvětím.“

„Myslíš?“ zapochyboval jsem. „To přece není běžná sprška kulek, kdy střelec jen doufá, že něco trefí. Tady jde o přesnou střelbu. Pět výstřelů. Pět zásahů.“

Podívali jsme se na ženu, jejíž podivně zkroucené tělo zůstalo ležet na boku.

Všiml jsem si, že má u pasu ledvinku, natáhl jsem si rukavice a klekl na zem, abych se do ní podíval.

Kapitola 4

Kromě tří set babek v padesátidolarovkách obsahovala ledvinka také studentský průkaz z právnické fakulty Americké univerzity a řidičský průkaz pro District of Columbia, obojí na jméno Edita Kravicová. Chyběly jí jenom tři dny do dvaatřicátých narozenin a bydlela kousek od obchodu Whole Foods.

Našel jsem také dvě navštívenky se zdobným nápisem KLUB FÉNIX – NOVÁ NORMALITA. Těžko říct, co to bylo za podnik. Podle navštívenek pracovala Edita Kravicová v tom klubu jako certifikovaná koučka 2. třídy. Co mělo tohle proboha znamenat? Pod názvem klubu stálo telefonní číslo do Virginie a jakási adresa ve Vienně nedaleko koncertního centra Wolf Trap.

Vstal jsem a v duchu se ptal: Co jsi byla zač, Edito Kravicová? A co jsi měla společného s náčelníkem detektivů McGrathem?

Šli jsme se Sampsonem do obchodu Whole Foods a tam jsme našli rozklepané svědky. Tři z nich tvrdili, že celou tu hrůzu viděli.

Melanie Wintersová, pokladní, nám řekla, že ti dva spolu zrovna odešli z obchodu, oba žertovali a smáli se. Wintersová tvrdila, že podle ní bylo Tomovi a Editě Kravicové spolu dobře, jako by mezi nimi fungovala dobrá chemie, i když si ve frontě před pokladnou McGrath stěžoval, že mu Edita nechce dovolit, aby si koupil pivo.

Podíval jsem se po Sampsonovi. „Co jsem říkal?“

Pokladní dál líčila, že když McGrath s Kravicovou odešli, začala přerovnávat prázdné krabice u čelní výlohy. Zrovna se dívala ven, když pomalu přijel tmavomodrý sedan se staženými okýnky a z něho začaly létat kulky. Wintersová se vrhla na podlahu a tam zůstala ležet, dokud střelba neskončila a vůz s pištěním pneumatik neodjel pryč.

„Kolik lidí sedělo v autě?“ zeptal se Sampson.

„To nevím,“ vrtěla hlavou. „Viděla jsem jen tři záblesky a slyšela výstřely.“

„Odkud šly ty záblesky?“ zeptal jsem se pro změnu já. „Zepředu, zezadu, nebo z obou okýnek?“

Zamrkala. „To nevím jistě.“

Lucas Phelps, student čtvrtého ročníku střední školy v Georgetownu, stál na chodníku asi půl bloku na jih od obchodu. Měl v uších sluchátka a poslouchal nějaký rozhlasový pořad a do toho začala střelba. Student si myslel, že střelba patří do programu, dokud si nevšiml, že McGrath s Kravicovou leží na zemi.

„Co to bylo za vůz?“ chtěl vědět Sampson.

„Víte, já se v tom moc nevyznám,“ odpověděl Phelps. „Čtyřdveřové auto? A mělo nějakou tmavou barvu.“

„Kolik lidí bylo uvnitř?“ zeptal jsem se.

„Myslím, že dva,“ mínil Phelps. „Z mého úhlu se to dalo těžko poznat.“

„Viděl jste záblesky výstřelů?“

„Jasně, když jste mi to připomněl…“

„Odkud vycházely? Z předního okénka, ze zadního nebo z obou?“

„Zepředu, aspoň myslím. Všechno se to sběhlo strašně rychle.“

Třetí svědek, jistý Craig Brooks, byl živoucím důkazem toho, že se vyplatí postupovat po trojicích, protože se tak člověk nejspíš dozví pravdu. Dvaasedmdesátiletý penzionovaný agent ministerstva financí přicházel po chodníku od severu, mířil do Whole Foods, aby nakoupil nějaké „bezlepkové pitomosti“, které chtěla jeho žena, a v tom začala střelba.

„V autě seděli tři lidé a jeden na předním sedadle střílel z pistole Remington 1911 ráže pětačtyřicet.“

„Jak to víte?“ podivil se Sampson.

„Tu zbraň jsem viděl a u obrubníku leží čerstvá nábojnice od pětačtyřicítky.“

Podíval jsem se směrem, kterým ukazoval, a přikývl jsem. „Dotýkal jste se toho?“

„Nejsem blbec.“

„Toho si cením. Značka auta? Model? Poznávací značka?“

„Byl to nějaký auťák od GM, čtyřdveřový, s tmavým lakováním, ale matným, jako by to byla jen základní barva. Z karoserie obrali všechny identifikační znaky a zakryli poznávací značku.“

„Muži? Ženy?“

„Všichni měli na hlavách černé masky a baseballové čepice,“ zavrtěl Brooks hlavou. „Ale dobře jsem viděl na čepici toho, co střílel, když projížděli kolem mě. Červená s logem Redskins.“

Vzali jsme si jeho telefonní číslo, abychom v jeho výslechu mohli později pokračovat, a já jsem vyšel zpátky před obchod. To už dorazil tým kriminalistických techniků a začali dokumentovat místo činu.

Zůstal jsem stát, abych si všechno důkladně prohlédl, když už jsme měli tři verze toho, jak střílení proběhlo. Jako by se mi před vnitřním zrakem odvíjel filmový záznam.

„Ten střelec byl víc než dobrý – musel mít střelecký výcvik,“ pronesl jsem.

„Ještě jednou, prosím?“ reagoval Sampson.

„Musel to být profík, aby dokázal střílet z auta jedoucího rychlostí řekněme mezi pětadvaceti a třiceti kilometry v hodině a zasáhnout pohybující se cíle pětkrát z pěti výstřelů.“

„Obtížnost závisí na úhlu střelby, ne?“ řekl Sampson. „Tedy kdy a odkud začal střílet, že ano, ale jinak souhlasím – na tuhle akci se musel ve střelbě cvičit.“

„A prvotním cílem byl McGrath. Střelec napřed na něho vypálil tři rány, než otočil zbraň proti Kravicové.“

Jeden z kriminalistických techniků pořizoval fotodokumentaci a reflektorem z matného hliníku si přisvěcoval oběti. Podíval jsem se na mrtvého McGratha nejméně šestkrát. Pokaždé to bylo o něco jednodušší než předtím. Pokaždé jsme si byli o kousek vzdálenější.

Kapitola 5

Když dojde k zabití policisty, rychle se to roznese. Než jsme se Sampsonem proklouzli uličkou za budovou obchodu Whole Foods, stačil se na Wisconsin Avenue usadit mediální cirkus. Nechtěli jsme mluvit s novináři dřív, než jim budeme mít co říct.

Sotva jsme sedli do auta a Sampson se rozjel, zavolal jsem náčelníku Michaelsovi a podal mu zprávu.

„Kolik mužů potřebuješ?“ zeptal se mě, když jsem skončil.

Zamyslel jsem se a řekl: „Čtyři, pane, včetně vyšetřovatelky Stoneové. Ona se s McGrathem přátelila. Bude to chtít vyšetřovat.“

„Domluveno. Dám je dohromady co nejdřív.“

„Dopřejte nám hodinu,“ požádal jsem ho. „Chtěl bych se zastavit u McGratha v bytě, než se vrátím do kanceláře.“

„Obraťte každý kámen, Alexi,“ požádal mě náčelník.

„Spolehněte se, pane.“

„Budeš se muset podívat na Terryho Howarda.“

„Slyšel jsem, že Terry je v dost mizerném stavu.“

„To nevadí. Jakmile se to rozkřikne, budeme muset prokázat, že jsme si ho ohlídali.“

„Postarám se o to sám.“

Michaels zavěsil. Chápal jsem, že už na něho začal působit stále sílící tlak, aby našel vraha.

Když někdo zabije kamaráda policistu, každý se snaží, aby se pachatel dopadl co nejdřív. Chcete dát najevo solidaritu, bleskově případ vyřešit, někomu nasadit želízka a dopravit ho k soudu.

Jenže na druhé straně člověk nechce dělat uspěchané závěry dřív, než sesbírá všechny důkazy. Teď, když bude na případu pracovat šest detektivů, budeme několik dalších dnů rychle a zběsile shromažďovat všechna fakta. Čeká nás dřina ve dne v noci.

Zavřel jsem oči a několikrát jsem se zvolna a zhluboka nadechl. Připravoval jsem se na těžkou robotu, která nás čeká, a na odloučení od rodiny.

Vyhlídka na těžkou práci mi nevadila, odloučenost od zbytku rodiny ano. Jsem raději, když je doma živo. Připadám si pak jako člověk nějak víc spojený se zemí. A díky tomu jsem taky rozumnější policajt.

Auto zpomalilo. „Jsme tady, Alexi,“ oznámil Sampson.

McGrath bydlel v bytě v přízemí přestavěného řadového domu nedaleko Dupont Circle. Vytáhli jsme klíč, který u sebe nosil náš mrtvý šéf, a odemkli si vchodové dveře.

Otevřely se na dobře naolejovaných pantech a vpustily nás do střídmě vybaveného obytného prostoru se dvěma polohovacími křesly, televizorem se zakřivenou obrazovkou, zavěšeným na zdi, a sloupečkem kartonových skladovacích krabic v koutě. Působilo to dojmem, jako by se tam McGrath ještě tak docela nenastěhoval.

Než jsem mohl Sampsonovi cokoli říct, někde uvnitř bytu něco zaskřípalo a slyšeli jsme někoho utíkat.

Vytáhl jsem zbraň a sykl: „Sampsone, vem to zadem.“

Parťák se otočil a sprintem se rozběhl a rozhlížel se po nějaké průchozí uličce. Já jsem procházel McGrathovým bytem s pistolí v ruce, pohyboval jsem se rychle a přitom jsem si všiml, jak málo majetku vlastnil náčelník detektivního oddělení.

Celý byt jsem prošel ve chviličce, zašel jsem do kuchyně a našel tam otevřené okno. Vystrčil jsem hlavu a kolem mě se prohnal Sampson. Podíval jsem se, kam to běží, a viděl jsem, že pronásleduje mladého muže, bělocha, oblečeného v džínsech, černém tričku s logem AC/DC a černé baseballové čapce naražené na divoké změti ježatých blond vlasů a se štítkem staženým do obličeje.

Očividně to byl vynikající běžec, atlet. Na zádech nesl černý batoh, ale i tak se spíš pohyboval skoky, než že by běžel, takže vzdálenost doslova polykal a neustále zvětšoval náskok, který měl před mým parťákem. Otočil jsem se, proběhl McGrathovým bytem, skočil do auta, pustil maják a sirénu a vyjel, abych běžci odřízl cestu.

Proletěl jsem křižovatkou Pětadvacáté ulice a I Street a zahlédl jsem záda prchajícího, který se zrovna vyhnul chodci a zmizel na konci bloku. Bylo ohromující, jak rychle dokázal tu vzdálenost překonat – Sampson teprve v té chvíli vybíhal z uličky a měl na toho kluka ztrátu už nejméně sto metrů.

Naštval jsem se, přišlápl plyn a vyřítil se za ním, ale věděl jsem, že v té chvíli už nás porazil. I Street se na konci bloku prudce stáčí, mění se ve Dvacátou šestou ulici, která v Rock Creek Parku končí jako slepá, a všude kolem je spousta křoví a terénních útvarů, v nichž se spolehlivě ztratí každý, kdo dokáže takhle utíkat. Kupodivu jsme vzdušnou čarou nebyli daleko od místa, kde toho dne brzy ráno havarovalo a vybuchlo černé maserati.

Vypnul jsem sirénu, zastavil vedle Sampsona a vystoupil z vozu.

„Jsi v pořádku, Johne?“

Parťák, celý zlitý potem, stál předkloněný, opíral se dlaněmi o kolena a lapal po dechu. „Viděl jsi, jak ten kluk utíkal?“ zaskuhral. „Jako ten Flash z komiksu nebo co.“

„No, taky jsem koukal,“ přikývl jsem. „Otázka je, co tenhle Flash hledal v bytě Tommyho McGratha.“

Kapitola 6

O dvě hodiny později vyšetřovatelka Bree Stoneová vjela do elegantního West Langley na virginském předměstí McLean.

„Co si ty myslíš, že měl Tommy ve svém notebooku?“ zeptal se jí detektiv Kurt Muller, starší chlapík usazený na sedadle pro spolujezdce. Nakrucoval si konečky stříbrného kníru, takže ty už samy držely v pevných zakroucených špičkách.

„Něco, kvůli čemu ten notebook ukradli a možná ho kvůli tomu i zabili,“ odpověděla Bree, která myslela na schůzku, z níž právě odjeli, a na novinky, které jim pověděli Alex a Sampson.

Měli toho na přemýšlení spoustu, ale celkem nepochybovali, že rychle běžící zloděj sebral McGrathovi z jeho domácí kanceláře počítač a nejspíš i záložní disk. Odborníci na IT z metropolitního policejního oddělení už probírali McGrathovy pracovní soubory a jeden detektiv prohlížel záznamy všech bezpečnostních kamer rozmístěných ve vzdálenosti šesti bloků kolem Whole Foods. Jiný špičkový vyšetřovatel pátral ve všech starých McGrathových případech, jestli snad nepracoval na něčem, co by mohlo vést až k jeho zastřelení.

Alex požádal Bree a Mullera, aby navštívili McGrathovu odloučenou manželku v jejím domě v McLeanu ve Virginii, zatímco Alex se Sampsonem se hodlali zaměřit na Editu Kravicovou a Terryho Howarda.

„Slyšel jsem, že Howard je marod,“ zahuhlal Muller.

„Ani nechci pomyslet, že by byl do tohohle namočený,“ odtušila Bree a soustředila se na řízení.

„Ani já,“ přikývl Muller. „Bývali jsme kamarádi.“

Zpomalila, protože zahlédla poštovní schránku s adresou, kterou hledala, a odbočila na dlouhou příjezdovou cestu k rozlehlému přízemnímu domu s podkrovím. Boky budovy kryly cedrové šindele a obklopovala ji bujná zelená zahrada.

„Tohle muselo stát pěkný balík,“ poznamenala Bree.

„Milion sedm set padesát tisíc,“ řekl Muller. „Díval jsem se, než jsme vyjeli.“

„Copak si policejní náčelník může dovolit takový dům?“

„Byl koupený za manželčiny peníze,“ odpověděl Muller. „Přinesla do manželství svěřenský fond.“

To Bree přimělo, aby zaťala zuby. Když zaparkovala, nadhodila: „Jak je možné, že jsem tohle nevěděla?“

„Dovolím si hádat, že tě sem nikdy nepozvali na večeři nebo na grilování, co?“

„V životě jsem tady nebyla.“

„To já jo,“ zafuněl Muller a soukal se z auta.

Vypravil se napříč přes příjezdovou cestu a Bree ho následovala. Když jim ke dveřím chybělo asi šest metrů, otevřely se a vycházel z nich vysoký, uhlazeně vyhlížející muž v obleku šitém na míru a s kufříkem v ruce. Zahlédl je a zastavil se.

Za ním se ve vchodu objevila žena něco po čtyřicítce s pískově plavými vlasy, tělem vytrénovaným z tenisu, ale s opuchlýma červenýma očima a zmučeným výrazem ve tváři.

„Kurte!“ zavolala na Mullera rozechvěle. „Mě to ničí, když tě vidím v takovéhle situaci.“

Muller přikývl. „Mě taky, Vivian.“

Dobře oblečený muž se k ní otočil.

Vivian McGrathová roztržitě mávla jeho směrem. „Kurte, tohle je Lance Gordon, můj právník. Víte, Lanci, detektiv Muller pracoval pro Tommyho.“

„To my oba,“ ujistila ji Bree.

„Je mi líto, že jste všichni utrpěli takovou ztrátu,“ řekl Gordon. „Vivian, zavolejte mi, kdykoli byste ode mě něco potřebovala.“

„Děkuji vám, Lanci,“ přikývla. „Opravdu si toho cením.“

Právník našpulil rty, pokývl hlavou a pak prošel kolem Mullera a Bree. Když se vzdaloval, Bree zaujala zvláštně povědomá vůně, která se za ním táhla. Specifický sladký odér. Nedokázala ji však nikam zařadit.

Bree s Mullerem přistoupili k vdově McGrathové. „Musí to být těžké, Viv. Bez ohledu na to, co se mezi vámi stalo,“ zamumlal Muller.

Bree zapomněla na Gordona a soustředila se na Vivian, které se objevily v očích slzy a polykala naprázdno, aby zvládla příval citů.

„Je to tak,“ přisvědčila hluše. „Už jsem ho ztratila dávno. Ale tohle… Je to prostě…“

Muller ji neohrabaně poplácal po rameni. „Viv, tohle je vyšetřovatelka Bree Stoneová. Patříme ke zvláštní skupině, která pracuje na Tomově případu. Vede to Alex Cross.“

Vivian se chabě usmála. „Pro Tommyho jen to nejlepší.“

Pak položila ruku s dokonalou manikúrou Bree na paži a řekla: „Často o vás mluvil, paní Stoneová. Prosím, pojďte dál. Mohu vám nabídnout kávu?“

„To budete hodná,“ odpověděla Bree a Muller jen přikývl.

Prováděla je místnostmi, které mohly sloužit jako ilustrace do magazínu Architectural Digest, až došli do kuchyně se stropem s přiznanými trámy, krémově bílými skříňkami a kaštanově hnědým sporákem.

Nad pracovní deskou se leskly měděné hrnce. Každičký povrch byl bez poskvrnky. Každý nůž a kousek kuchyňského náčiní byly na svém místě, až to na Bree působilo dojmem sterility. Na ledničce nevisely žádné obrázky, na přihrádce se nepovalovala hromádka pošty, v dřezu nečekalo žádné nádobí.

„Posaďte se, prosím,“ vyzvala je Vivian a ukázala na židle v jídelním koutě. „Co chcete vědět? Jak můžu pomoct?“

„Pokud víme, žili jste s Tomem odděleně,“ řekla Bree.

„Ano, byli jsme odloučení.“ Popotáhla nosem. „Co byste rádi? Espresso? Latté?“

Bree řekla: „Já bych si dala preso.“

„Mně latté,“ zahuhlal Muller a přihladil si knír.

V jednom koutě kuchyně stál kávovar a Bree odhadovala, že ta mašinka mohla stát její měsíční plat. Vivian stiskla knoflík, přístroj vypustil páru, zasyčel a vyplivl černou kávu, která božsky zavoněla.

Když před ni Vivian položila šálek a konvičku s mlékem, Bree pronesla: „Pokud jde o to odloučení…“

Vdova McGrathová jako by ztuhla, překřížila paže na prsou a zeptala se: „Co je s ním?“

„To byl Tomův nápad?“ zeptal se Muller. „Nebo tvůj?“

„Tom ti to nikdy neřekl?“

„Předpokládejte, že nevíme vůbec nic,“ navrhla Bree.

„Oddělení jsem navrhla já, ale bylo to kvůli Tomovi,“ řekla Vivian bezútěšně. „Vždycky jsem věřila, že bychom to mohli nějak dát do pořádku. Nepodobal se nikomu, koho jsem znala ze svých společenských kruhů, ale sedmnáct let jsme spolu žili, a potom, z důvodů, které pořád sama nechápu, už to prostě dál nešlo.“

Rozvzlykala se.

Kapitola 7

Bree na chviličku zadržela dech, ale cítila spíš rozladění než soucit.

Když se Vivian zase opanovala, Bree se zeptala: „Mohla byste být trošku konkrétnější v tom, jak to nešlo?“

Hostitelka si otřela ubrouskem oči, podívala se po Mullerovi a pak odpověděla: „Přestal se mě dotýkat, jestli to musíte vědět. A měla jsem pořád pocit, že má nějaká tajemství. Měl ještě druhý telefon. Utrácel víc peněz, než si mohl dovolit. Došlo mi, že má milenku.“

Bree to nijak nekomentovala.

„Měl Tommy milenku?“ zeptal se Muller.

„Já nevím,“ vzdychla Vivian. „Myslím si to. To mi řekněte vy. Já jsem si nikdy nenajala člověka, aby to zjistil, víte? Ale viděla jsem, že Tom je se mnou nešťastný, a tak jsem se ho před třemi měsíci zeptala, jestli mě ještě miluje. Na to mi neodpověděl. Zeptala jsem se, jestli chce odejít, rozvést se, a on řekl, že to nechá na mně.“

„Jestliže jste s ním chtěla zůstat, proč jste mu navrhla odloučení?“ zeptala se Bree.

Vivian si znovu otřela oči, napřímila se a bez rozpaků se podívala Bree do očí. „Myslela jsem si, že by ho to mohlo přivést k rozumu a přimět, aby se ke mně vrátil.“

„Pochopil jsem, že to neudělal,“ zamumlal Muller.

Zatvářila se poníženě. „Ne.“

„Podala jste žádost o rozvod?“ chtěla vědět Bree.

„Ne.“

„Proč ne?“

„Protože jsem ho pořád milovala. Doufala jsem…“

„To muselo být bolestivé…,“ řekla Bree.

„Bylo, a taky ponižující, a byla jsem z toho tak smutná, že si to nedovedete představit, paní Stoneová,“ přiznala sklíčeně.

„A rozhněvalo vás to?“

Vivian se podívala Bree do očí. „Samozřejmě.“

„Dost na to, abys ho zabila?“ zeptal se Muller.

„To nikdy. Dívávali jsme se na ty televizní pořady Forty-Eight Hours a Dateline, kde vždycky jeden z páru zabil toho druhého. Říkali jsme si, že to nedokážeme pochopit – když manželství nefunguje, tak z něho odejdu. Najdu nějakou cestu, jak bychom i dál mohli zůstat přáteli, nebo taky ne, ale prostě odejdu.“

„Jak to ve vašem manželství vypadalo po finanční stránce?“ zajímala se Bree.

„Měli jsme předmanželskou dohodu, jestli se ptáte na tohle,“ řekla Vivian. „Od toho dne před sedmnácti lety, kdy jsme se vzali. Tom věděl, že v případě rozvodu vůbec nic nedostane.“

„Rozčiloval se kvůli tomu?“ zeptal se Muller.

Vivian zafrkala. „Právě naopak. Tommymu tahle dohoda vyhovovala – vlastně na ni byl pyšný. Říkal, že to jen dokazuje, že si mě vzal z…“

Oči se jí znovu zalily slzami. Roztřeseně se nadechla. „Měl rád osobní nezávislost, kterou tohle uspořádání symbolizovalo, a taky byl hodně sebejistý.“

„Jak vám šel dohromady společný život?“ zeptala se Bree. „Chci říct, že vy jste žila tady, dejme tomu, jste navštěvovala venkovské kluby, zatímco Tom bydlel ve městě a měl nebezpečné zaměstnání.“

V obličeji Vivian McGrathové se zvolna vystřídalo několik výrazů – vzdor, pak uvážlivost a nakonec smíření. Ramena jí poklesla.

„Čím víc o tom přemýšlím, paní Stoneová, tím líp chápu, že jsme s Tomem už od samotného začátku žili v odlišných světech. Tady jsme vedli bezpečný život jako v pohádce, ale tam ve Washingtonu, na ulicích… No, Tom rád bojoval s draky. To, že sloužil jako policista, mu dávalo pocit, že žije naplno, ale když jsem s ním někdy odjela do města, padala tam na mě tíseň a strach.“

„Zabili ho společně s nějakou mladou ženou,“ zamumlal Muller.

„Slyšela jsem to. Kdo to byl?“

„Edita Kravicová, málo přes třicet, studovala práva na Americké univerzitě, zatraceně pěkná.“

Jako dvě rychle po sobě následující rány Vivian přijala sdělení, že ženě, která zemřela s jejím odloučeným manželem, bylo jen něco přes třicet a byla velice pohledná.

„Byla to jeho milenka?“ zeptala se přiškrceně.

„Nevíme,“ zavrtěla Bree hlavou. „Nikdy před vámi její jméno nezmínil?“

„Ani jednou.“

„Jen pro záznam, paní McGrathová,“ pokračovala Bree, „kde jste byla dnes v půl osmé ráno?“

Vivian na ni vrhla užaslý pohled. „Vy si skutečně myslíte, že bych mohla Toma zabít?“

„Musíme se na to zeptat, Viv,“ vmísil se Muller. „Patří to k naší práci. Vždyť víš, jak to chodí.“

„V té chvíli jsem se asi sprchovala.“

„Viděl tě někdo?“

„Doufám, že ne. Žiju tady sama.“

„Koho jste dnes ráno viděla jako prvního?“

„Catalinu Monroeovou. Moji masérku. Přišla na osmou hodinu.“

„Můžete nám na ni dát nějaký kontakt?“

Vdova po McGrathovi odříkala telefonní číslo a pak dodala: „Víte, na koho byste se měli podívat?“

„Povídejte,“ vyzvala ji Bree.

„Na Terryho Howarda,“ vyprskla Vivian nenávistně. „Mockrát Tomovi vyhrožoval.“

„Na tom teď dělá Cross,“ uklidnil ji Muller.

„Dobře. Dobře. Bála jsem se, že by to mohlo… No, však víte.“

„Plánujete uspořádat nějaké smuteční rozloučení?“ zeptala se Bree.

Zdálo se, že tím Vivian hodně zmátla; sklopila oči a zašeptala: „Tohle bych měla zařizovat já? Nevím, jestli by Tommy chtěl, abych se toho vůbec účastnila.“

Muller zavrtěl hlavou. „Myslím, že by ses pro to mohla rozhodnout hlavně kvůli uctění památky dobrých časů, které jste s Tommym prožili, aby sis připomněla, co pro tebe znamenal. Pokud Tommyho láska v těch letech stála za to, tak bys to měla udělat a vystrojit mu pohřeb. Jestli podle tebe ty společné roky stály za starou belu, no tak to nedělej.“

„Jestliže se rozhodnete nic v tom nepodnikat, já se o všechno postarám,“ nabídla se Bree.

Vdova po Tomu McGrathovi se rozhlédla kolem, jako by byla zmatená, a s třesoucí se bradou řekla: „Ne, Kurt má pravdu. Uctít naši lásku a pohřbít manžela Tommyho je to nejmenší, co bych měla zařídit.“

Náhle jako by se hráz protrhla a rozplakala se. „Teď je to jediná věc, kterou pro něho můžu udělat.“

Kapitola 8

Byt Edity Kravicové v Columbia Heights působil dojmem, že je vybavený podle katalogu Sundance – špičkový nábytek, na stěnách nádherně rámované obrazy, a ke všemu muselo nájemné s ohledem na adresu bytu představovat dva, možná tři tisíce dolarů za měsíc.

To je hodně divné, říkal jsem si, protože studenti práv bývají obyčejně docela zvyklí hladovět. Edita si jako certifikovaná koučka 2. třídy vedla očividně velice zdatně.

Kuchyň překypovala kulinářskými přístroji, v ledničce se chladila vynikající vína spolu se sýry a pomazánkami pro labužníky.

Ve skříňkách se ukrývalo krásné křišťálové sklo, ale nikde v obývacím pokoji se nenašla ani jediná fotografie, nic, co by prozrazovalo něco o Editině soukromém životě a co by nám o ní mohlo něco povědět.

Byt zahrnoval tři ložnice. Nejmenší si obyvatelka přeměnila v kancelář. Na stole stály kancelářský telefon s několika linkami a otevřený notebook.

„Já se podívám sem,“ ukázal jsem.

„Já zas projdu ložnice,“ přikývl Sampson.

Stejně jako v obývacím pokoji ani v pracovně jsem na stěnách a policích nenašel vůbec nic osobního. Jen běžný stůl, židle bez opěradla a dvě dřevěné skříně na spisy. Zatáhl jsem za jednu ze zásuvek, ale byla zamknutá. Horní zásuvka sousední skříně se otevřela a v ní jsem našel zásobu standardních kancelářských potřeb. Zásuvka hned pod ní byla plná složek s doklady. Prolistoval jsem je a zjistil, že Kravicová vlastní nejnovější model Audi A5 a že jezdila na dovolené na Kajmanské ostrovy – a nezvykle často, třikrát jenom během minulého roku. Nenašel jsem však nic, z čeho by se dalo poznat, jak za to všechno platila.

Napadlo mě, že by musela mít příjem přes sto tisíc, aby si žila tímhle způsobem. Mohla tolik vydělat jako certifikovaná koučka 2. třídy? Jestli ano, tak jsem si nejspíš vybral špatné zaměstnání.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Na tenkém ledě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.