Petr Eidler

Kdo zabije Evu S.?

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Petr Eidler, 2020

Obálka © Ivana Dudková, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9239-4 (epub)

ISBN 978-80-243-9240-0 (mobi)

Postavy a děj této knihy jsou fiktivní. Případná podobnost se skutečnými lidmi je pouze náhodná.

I

Toho srpnového odpoledne byla Praha tak rozpálená sluncem, že se v ulicích centra pohybovali převážně jen zahraniční návštěvníci, ale i ti vyhledávali zastíněné strany ulic nebo vysedávali v parcích či pod slunečníky před restauracemi. Nejobvyklejším tématem všech rozhovorů bylo už několik měsíců panující vedro, které vypalovalo městské trávníky do písčité barvy. Maiselova ulice však byla plná turistů, hlouček právě postával před historickou budovou židovské radnice a poslouchal slova průvodce. Musel jsem se mezi nimi prodrat, abych zazvonil u vchodu ozdobeného mříží s tepanou Davidovou hvězdou a mezuzou1 lesknoucí se od dotyků prstů. Ochranka si mě stále pamatovala, tak jsem mohl bez problémů vstoupit dovnitř. Ovanul mě příjemný chlad a atmosféra, která byla od mé poslední návštěvy radnice stále stejná, jako kdyby se v tomto domě zastavil čas. Prošel jsem vstupní halou, odkud se dalo vejít do obecní restaurace Šalom, kde tou dobou sedělo několik posledních strávníků. Vyběhl jsem po schodech do prvního patra. Kdybych zahnul doprava, dostal bych se do Vysoké synagogy, integrované do objektu radnice. Zrovna se odtamtud ozývaly modlitby odpolední minchy. Já však zamířil doleva, do nevelké kavárny situované na balkónu nad restaurací. V kavárně bylo jen několik málo starých kulatých stolů a ještě méně lidí. V prosklené chladničce se nabízely na výběr košer sladkosti. Mladá číšnice stála u sloupu a dívala se dolů. Když jsem vstoupil, obdařila mě přátelským úsměvem. Že by si mě i ona pamatovala? Zamířil jsem k jedinému obsazenému stolku s nadějí, že mladá dívka sedící zády k velkému oknu je tou osobou, která si se mnou sjednala telefonicky schůzku. Podle hlasu jsem čekal někoho staršího. Byla to však ona. Nejspíš i ona byla překvapená, protože si soukromého detektiva zcela jistě představovala jinak. Nemohl jsem za to, jaké typy vybírají tvůrci filmů a televizních kriminálních seriálů za představitele mé profese. Znal jsem hodně svých kolegů, ale žádný z nich nepřipomínal filmové krasavce a drsňáky. Nebyl jsem výjimkou. Zpočátku, když jsem se víceméně nedobrovolně dal na dráhu soukromého očka, jsem se snažil přizpůsobit panujícímu klišé alespoň do té míry, že jsem si opatřil berettu, chodil střílet na sportovní střelnici, i když by se moje dovednosti viditelně nezlepšovaly, běhal kvůli lepší kondici, aniž bych se přestal dřív zadýchávat, a mluvil v holých větách po vzoru Phila Marlowa. Po čase mi došlo, jak bylo ode mě bláhové očekávat, že mi to přinese víc zakázek a obdiv klientů. Když jsem poznal, jak je stylizace zbytečná, přestal jsem nosit bouchačku i sportovat. Zločince jsem nikdy nemusel honit, natož abych po někom střílel. Pistoli jsem však měl doma v trezoru a občas ji promazal olejem. Zbraně jsem měl odjakživa rád.

„Tak vy si o mně teď budete myslet, že slyším trávu růst, že jsem bláznivá neurotická holka, která si dělá zbytečný obavy a ještě s tím obtěžuje druhý lidi,“ sdělila mi v kavárně po pár úvodních slovech a obligátních představovacích frázích Rebeka Stieglitzová. „Že mý babičce žádný reálný nebezpečí nehrozí, ten anonym je jen legrace, nikdo se ji nechystá zavraždit, protože…“

„Nic takovýho vám neřeknu,“ řekl jsem jí klidně, i když mi srdce tlouklo, jako bych běžel vytrvalostní závod. A rozhodně to nebylo tím, co mi právě sdělila. Půvab Rebeky byl totiž ohromující. Zkadeřené vlasy měla nádherné jako Lady Lilith na obraze Danta Gabriela Rossettiho. Ano, jsou na světě lidé, kteří jsou tak krásní, že při pohledu na ně si my, méně obdaření, uvědomujeme vlastní nedokonalost. Nebyl to povrchní půvab všelijakých tuctových královen krásy nebo modelek, za jejími jemnými rysy se dala tušit i duše a rozum. Ale třeba to byl jen mylný dojem, protože tělesná krása klame už samou svojí podstatou, může být pastí na důvěřivé, zvlášť pokud jsou opačného pohlaví. Muži však do této pasti rádi a dobrovolně vstupují. Dostat se z ní už bývá obtížnější a mnohdy za vysokou cenu.

„Dnešní doba je už taková, že se mezi náma pohybujou nejrůznější cvoci, vyděrači nebo psychopati,“ dodal jsem vstřícně.

„Takže si nemyslíte, že jsem paranoidní blázen?“

„Rozhodně ne,“ ujistil jsem ji, „i když o tom anonymu zatím vím jen tolik, že ho dostala vaše babička.“ Zároveň jsem dodal, že na druhé straně není třeba dělat ukvapené závěry.

Nevím, jestli ji to uklidnilo. Napila se ledového zázvorového čaje s bezovým sirupem, pak otevřela svoji kabelku a vyndala na několikrát složený list papíru.

„To byste musel znát naši babku,“ povzdechla si.

„Dokud mi tvrdila, že jí někdo odposlouchává mobil, že se ji někdo snaží nakazit infekční nemocí, že jí schválně v restauraci dají jídlo, po kterým má zkažený žaludek a málem umře, tak jsem to nebrala moc vážně a vždycky jsem se tomu spolu s ní smála, že se zase dělá zajímavou, ale tohle…“

„Co ona?“

Rebeka Stieglitzová se konečně pousmála, poodhalila své dokonale symetrické a bílé zuby jak z televizní reklamy a pohybem hlavy kolem sebe rozvířila tmavé dlouhé zvlněné vlasy, které jí dodávaly zdání exotičnosti.

„No právě, jak říkám, aspoň z toho odposlouchání mobilu měla legraci. Že je za tím určitě nějakej její tajnej ctitel, co se k ní chce takhle dostat. To ji hlavně rozčilovalo, že nevěděla, o koho jde. Co kdyby stál za hřích, to samozřejmě cituju její slova.“

Chvíli jsem na ni nechápavě civěl. Abych skryl svůj zmatek, dlouze jsem se napil cappuccina, které tu měli opravdu vynikající.

„Co se vám nezdá?“ zeptala se mě, i když to musela chápat.

„Vaši babičku sice neznám, ale přece jen nebude z nejmladších.“

„To opravdu není. Narodila se před válkou.“

„Já sice vím, že věk nic neznamená, a i v jejích letech může mít zájem o mužský…,“ řekl jsem a z paměti se mi vynořily tváře několika starších pánů z této židovské obce, s nimiž jsem měl co do činění, a kteří si náklonnost k něžnému pohlaví uchovali do dnešních dnů.

Položila mi ruku na dlaň. Vědět, co to se mnou dělá, nechovala by se tak. Ale nic netušila a já neprotestoval. To gesto však nic neznamenalo, bylo spíš bezděčné, protože v jejích očích jsem nenacházel nic, co by se dalo považovat za pouhý náznak koketnosti. Naopak, ten pohled byl oproti tomu, co říkala a jak na mě působila, víc než věcný.

„Babka má svýho přítele, Erik Perner je tak o deset roků mladší, nevím přesně, ale kdybyste je viděl pohromadě, tak co do elánu jsou na tom stejně. Ani nechci vědět, co spolu dělají, když jsou někde o samotě, ale když spolu hrajou tenis, Perner to s ní projede na celý čáře. A babička ho pak trápí, že si bude muset najít nějakýho výkonnějšího chlapa.“

„Obdivuhodná toť žena,“ zadeklamoval jsem.

„Jak se to vezme a jak pro koho. Každopádně si umí užívat života. Kéž bych měla v jejím věku takovou energii. Jako kdyby si teď chtěla vynahradit všechno, co v životě musela prožít.“

„Ta legrace ale nejspíš skončila,“ kývl jsem bradou na papír, který už tak dlouho držela v ruce a jehož obsah jsem neznal.

„No právě, jen jestli si to uvědomuje,“ souhlasila a rozložila ho přede mne.

Text výhrůžky byl složený z vystříhaných novinových písmen.

TVOJE DNY JSOU SEČTENY. DOBŘE VÍŠ ZA CO!

„To nevypadá na milostnej dopis,“ konstatoval jsem a začal anonym podrobně zkoumat. Během své praxe soukromého detektiva jsem jich už pár viděl. Většinou bývaly psané rukou, i když pisatel se pokaždé snažil změnit svůj rukopis a někdy i dělal školské pravopisné chyby, aby svedl na falešnou stopu. Často byly psané na počítači, ale nikdy kromě televizních kriminálek jsem se nesetkal s touto pracnou formou.

„Ten bych si představovala jinak. Proto mě vylekal a sjednala jsem si s váma schůzku. Dostala jsem na vás jako soukromýho detektiva dobrý reference.“

„Nepovídejte,“ zatvářil jsem se udiveně. Moje detektivní agentura Man in Service rozhodně nebyla známá ani renomovaná, už jen z toho prostého důvodu, že jediným zaměstnancem jsem byl já. Pravdou však bylo, že v posledních pěti letech jsem se jako soukromý detektiv nachomýtl ke třem případům vražd, které se tak či onak týkaly členů pražské židovské obce. Svůj podíl na jejich vyšetření bych nepřeceňoval, nicméně jsem si díky tomu udělal v této komunitě pár známostí a nahlédl pod její povrch.

„Slyšela jsem o vás, že jste důvěryhodný a slušný člověk.“

„Pokud to je pravda, tak jste mi udělala radost,“ poděkoval jsem jí a blesklo mi hlavou, že pokud bych já byl na jejím místě a hledal služby soukromého očka, tak důležitější by pro mě byly schopnosti a profesní výsledky dotyčného. To jsem si pochopitelně nechal pro sebe.

Chtěla vědět, co si teď, když jsem se seznámil s obsahem anonymu, o tom myslím.

Řekl jsem, že nejsem věštec ani psycholog, abych z těch pár slov dělal závěry, ale logicky bych soudil, že člověk, který se doopravdy chystá někoho zabít, neposílá své vyhlídnuté oběti předem varování ani anonymy, protože tím vyvolá reakci a riskuje, že se jeho úmysl nepovede. Dokonce se zvyšuje šance na jeho odhalení. Připomněl jsem, že výhrůžka je trestným činem.

„Takže ji chce jen vystrašit?“ zeptala se Rebeka.

Pokrčil jsem rameny. „Možná rád riskuje a tahle hra ho baví.“

„Takže to může myslet vážně,“ odpověděla sama sobě.

„Může. Řekněte mi o ní víc. Jak se vůbec vaše babička jmenuje?“

„Promiňte, tím jsem měla začít. Eva. Eva Stieglitzová.“

„Stejný příjmení jako vaše.“

„Babička se nikdy nevdala. Ona se odmítá řídit konvencema. Moji mámu měla jako svobodná. Bude to takový naše poznávací znamení, protože maminka se taky nevdala a já neznám svého otce.“

„A vy?“

„Co já? Já si to jméno třeba taky nechám, pokud si někdy někoho vůbec vezmu.“

„Takže jste pořád svobodná, to je fajn,“ uklouzlo mi.

„O to tady snad nejde,“ vytáhla proti mně drápky, ale takovým neškodným způsobem, který nebyl urážlivý.

„Omlouvám se.“ Chtěl jsem vědět, jak jste se k tomu anonymu dostala, jestli jí ho dala babička.

„Já jsem jí ho prostě sebrala. Pravidelně k ní chodím a uviděla jsem ho, jak ležel na stole. Přečetla jsem si ho a zeptala se, co to má znamenat. Že to měla vhozený ve schránce.“

„Ve schránce? Kdy?“

„To bude tak týden,“ řekla Rebeka po chvíli přemýšlení.

„Přišlo to poštou?“

„Ne, na obálce ani nebylo napsaný její jméno. Bydlí sama, má svou schránku. Nikdo než ona to nemohl dostat do ruky.“

„Jak na anonym reagovala?“

„Nijak. Podívejte,“ řekla Rebeka Stieglitzová, „i kdyby ji to vyděsilo k smrti, tak to přede mnou nedá najevo. To není ženská, která by přiznala strach. Víte, ona je…,“ opsala výmluvně rukou velký oblouk, „ona je přece někdo. Vydržela v životě tolik, že ji nějaká primitivní výhrůžka nemůže rozhodit. Ji teda určitě ne. Ona se umí se životem poprat.“

„Opravdu umí?“

„Vypadá to tak,“ řekla mnohoznačně.

„Vás ale ten anonym rozhodil. Jinak byste mi nezavolala.“

„Když vám někdo napíše, že jsou vaše dny sečteny…“

„A dobře víte, za co,“ doplnil jsem.

„I máma řekla, že s tím musíme něco dělat.“

„Předpokládám teda, že jste matku o výhrůžce informovala.“

„Samozřejmě. Byla to snad chyba?“

„To si nemyslím,“ řekl jsem. V tónu, kterým mluvila o své matce, mi však znělo cosi neupřímného. Zeptal jsem se, jaký je jejich vzájemný vztah.

„Jsem už dospělá, mám občanku i řidičák,“ odvětila Rebeka vyhýbavě.

„Což znamená, že vztah nic moc?“

„Což znamená, že spolu komunikujeme a já jsem jí řekla, co našla babička ve schránce za svinstvo. A matka usoudila, že by se s tím mělo něco udělat. To je všechno, co k tomu můžu říct.“

Přitakal jsem, i když na moji otázku neodpověděla. Ostatně co mi bylo po tom, jak vychází se svojí matkou, důležitá je Eva Stieglitzová. Znova jsem Rebeku požádal, aby mi o babičce řekla víc. Jaký to je člověk, jak by ji charakterizovala. Chtěl jsem, aby řekla bez přemýšlení nahlas to, co ji hned napadne.

„Chtěla by žít věčně.“

„Bojí se smrti?“

„Spíš stárnutí, nemocí, což je vlastně totéž,“ dodala.

S tím jsem v duchu nemohl souhlasit. Stárnutí je proces, smrt je až jeho završení. Tohle ale slečna jejího věku ještě nechápala. Vysvětlovat jsem jí to nehodlal.

„Dělá všechno, aby byla zdravá a fit. Je to úplná posedlost. Obden chodí hrát tenis. Už nejmíň deset roků cvičí každý ráno dřepy, sklapovačky… Jednou mi řekla, že když v lednu v pondělí udělá dvacet dřepů a deset sklapovaček, tak je v úterý musí být schopná zacvičit taky. A když to dělá denně se železnou pravidelností, tak to přece zvládne i další měsíc a další rok. Váží se třikrát denně a někdy si říkám, jestli se i neměří, jestli nevyrostla, nebo se nezmenšuje.“

Připustil jsem, že to není nezajímavá úvaha.

„Pravidelně si měří tlak a teplotu, chodí k doktorům na prohlídky, má svoji homeopatku, psychiatra, internistu, i když jim moc nevěří. Utrácí majlant za všechny ty potravinový doplňky, co nabízejí v televizi. Má panickou hrůzu z nachlazení, chřipky, klíšťat, roztočů, vody z kohoutku a smogu. Bojí se tmy a myslím, že i samoty. Maso jí jenom na obci. Ne že by byla ortodoxní a držela košer kuchyni, ale je přesvědčená, že z košer masa nebude mít střevní potíže.“

Řekl jsem, že když jí to vyhovuje a dělá jí to dobře, tak proč ne.

„Nevěřím, že by se po tom anonymu mohla cítit dobře, i když to nepřizná.“

Znova jsem naznačil, že za tím dopisem může být jen pokus o blbý vtip.

„Takhle se přece nežertuje.“

Mám jí dělat přednášku a vykládat o lidské zlobě, škodolibosti. Měly tisíce podob a anonymy představovaly jednu z nejčastějších. A to ani nemluvím o sociálních sítích zamořených hejty, pomluvami, lžemi, které dávají nahlédnout do zapáchajících skrytých žump lidských duší.

„Co ten pisatel myslel tím, že ona ví, za co?“

„Netuším. Ten člověk musí být šílenec.“

„Často jde o hodně nešťastný lidi, kteří mají svý problémy a věří, že jim bude líp, když na tom jiný bude ještě hůř. Možná ale někomu opravdu ublížila a teď se mstí.“

„Bábi? Že někomu naservírovala pár es při tenisu? Kvůli tomu se snad nevyhrožuje vraždou.“

„Mohlo to být něco jinýho,“ nadhodil jsem. „Za tolik roků života si člověk může stačit udělat pár nepřátel, i když se chová jako anděl. Nikdo vás nenapadá, kdo by si chtěl vyřizovat osobní účty?“

O nikom konkrétním nevěděla, babička se jí se svým soukromím příliš nesvěřuje. Stará důchodkyně přece ale nemůže nikomu překážet.

„Víte, spíš ona by mohla mít důvod se někomu mstít. Jejího otce, strýčka a tetu zavraždili v koncentráku, její matka měla po válce psychický problémy, protože si jako manželka Žida vytrpěla za okupace svý. Komunisti babičce po osmačtyřicátým sebrali barák v Dušní, co zdědila po válce, protože jí z rodiny skoro nikdo nezůstal. Z kádrových důvodů ji pak vyhodili ze studií na vysoký a musela se živit jako dělnice. Komu ona mohla ublížit?“ Připustil jsem, že může mít pravdu. Někdo se Evě Stieglitzové přesto chce pomstít. Nebo aspoň nahnat strach. Třeba to ani nesouvisí s minulostí, ale se současností. Záminka může být malicherná.

„Kdyby se bral anonym vážně a pisatel byl schopný provést i to nejhorší, kdo by měl ze smrti vaší babičky prospěch?“

Ta otázka Rebeku překvapila.

„Prospěch? Kdo by mohl mít z něčí smrti prospěch?“

„Třeba finanční,“ nadhodil jsem. „Je zámožná?“

Rebeka se pousmála. „Dalo by se říct, že je daleko za vodou. Patří jí třeba krásnej čtyřpatrovej dům v Dušní ulici.“

I já se pousmál a řekl, že pak chápu, proč chce Eva Stieglitzová žít věčně.

„Ale barák po její smrti zdědí jako nejbližší příbuzná moje matka.“

„Tak bude taky za vodou.“

„Máma jí ten anonym neposlala.“

„O tom nepochybuju, když ho jednou zdědí. Pokud ovšem vaše babička někdy opustí tenhle pozemskej svět,“ zažertoval jsem, abych ji uklidnil. „Co si představujete, že pro vás můžu udělat?“

„Ochránit ji. Zjistit, kdo stojí za tím svinstvem.“

Řekl jsem jí, že to jsou dvě rozdílné věci. Ochránit by znamenalo, že jí bude pořád někdo nablízku, bude ji sledovat na každém kroku a totéž platí i pro monitorování jejího okolí. To je časově, personálně, a tudíž i finančně náročná záležitost.

„To chápu,“ připustila, „ale kdybych se s tím obrátila na policii, tak neudělají nic, tím jsem si jistá.“

„Je to tak. Výhrůžný anonymy dostávají stovky lidí. Nemůžou ke každýmu postavit bodyguarda.“

„Co teda uděláme?“

„Sama jste to naznačila. Pokusíme se zjistit, kdo jí to hodil do schránky.“

„Dokážete to?“

„Bylo by ode mě neseriózní vám slíbit, že se to podaří, ale můžu se do toho pustit. Výsledek je ale hodně nejistej.“

Slečna Rebeka Stieglitzová přimhouřila oči a upřela na mě svůj elektrizující pohled.

„Má to jeden háček,“ řekla tiše.

„To vždycky,“ odtušil jsem se zlou předtuchou. Zavrtěla se na židli a přehodila nohu přes nohu.

„Babka nesmí o ničem ani tušit. O tom anonymu neví kromě ní, mámy a mě nikdo.“

„A pisatele,“ dodal jsem pro úplnost.

„A vás. Tak to musí zůstat.“

Teď se i z mých očí staly dvě škvíry.

„To chápu, souhlas, ale to ostatní, co chcete, je absurdní. Nemůžu pátrat, pokud si s ní nepromluvím. Chápete, že to je nemožný. To je, jako kdybych měl komentovat film, co jsem neviděl. Proč by se neměla dozvědět, že něco podnikáme v její prospěch?“

„Jednak by ji to mohlo vystrašit, ale hlavně by s váma nespolupracovala. To byste ji musel znát. Nesnáší, když se něco dohodne za jejími zády, a je alergická, když ji někdo kontroluje. To by mi nikdy neodpustila.“

Řekl jsem, že právě součinnost je základní předpoklad, abych se k něčemu dopátral. Promluvím s ní, prověřím její známé, ale musím v první řadě vědět, s kým se stýká. Musím vědět, co si o kom myslí, koho podezřívá…

„Myslela jsem, že ji budete jen nenápadně sledovat a všímat si jejího okolí.“

Vysvětlil jsem jí, že to je naivní představa; tak by to nefungovalo. Odpověděla, že pak neví, co dělat, ale její babička prostě nesmí mít podezření, že se kolem ní něco děje, natož že je sledovaná.

„Pak je mi líto,“ vysoukal jsem ze sebe a byla to smutná pravda z více důvodů. Jedním z nich bylo to, že už nebudu mít příležitost se s Rebekou Stieglitzovou vidět.

„To myslíte vážně?“

Přikývl jsem a dodal, že žádný seriózní soukromý detektiv by případ za těchto nestandardních okolností nevzal. Dodal jsem, že podle mých zkušeností sebeodpornější výhrůžný anonym ještě nemusí nic znamenat. Mezi výhrůžkou a jejím naplněním nebývá přímá souvislost.

Skoro vykřikla, že přece dostanu zaplaceno. Zavrtěl jsem hlavou, že peníze nejsou rozhodující. Myslela si, že jsem zboží a že stačí položit peníze na stůl, aby je dostala.

Rebeka vstala a na rozloučenou mi podala ruku. Konečně jsem viděl celou její postavu. Byla sice menší, než jsem očekával, ale její štíhlé figuře nebylo absolutně co vytknout.

„Doufám, že se na mě nezlobíte.“

„Zlobím, ale chápu vás. Určitě je od vás poctivější mi to říct na rovinu než předstírat, že něco podnikáte, abych se uklidnila. A doufám, že máte pravdu a já si dělám zbytečně starosti.“

Pak přivolala servírku a přes můj protest zaplatila za nás oba.

II

Když už jsem byl v Maiselově ulici na radnici židovské obce, udělal jsem zdvořilostní návštěvu rebecin2 Judity Bergerové, kterou jsem dobře znal ze svých předchozích případů židovské komunity.

Určitě radost ze setkání nepředstírala. Neviděli jsme se přes rok, a i když jsem jí sliboval, že sem někdy zajdu na kus řeči, neudělal jsem to. Sám nevím proč.

„To se tady zase vraždí? A ty sem najdeš cestu, jen když tu máme mrtvolu?“ zeptala se mě zvesela a ukázala na křeslo, kam si mám sednout.

„Kdepak, ale někdo si myslí, že se k tomu schyluje,“ odvětil jsem jí s úsměvem a pod příslibem absolutní diskrétnosti ji informoval o právě proběhlé schůzce s Rebekou Stieglitzovou. Vědomě jsem porušil dívčino přání, že o existenci anonymu se ode mě nikdo další nedozví. Mlčenlivostí rebecin Bergerové jsem si byl jistý.

„To je kočka, co?“

„Rebeka, nebo Eva Stieglitzová?“

„Samozřejmě myslím její vnučku.“

„Ani jsem si nevšiml,“ zalhal jsem neobratně.

„Jen si dávej bacha, bubele3, tý už prošlo rukama chlapů… Kudlanka nábožná. Použít a ukousnout hlavu.“ Pousmála se. „Teda spíš nenábožná, svádět chlapy je hřích, proto by měla každá slušná Židovka nosit paruku nebo mít aspoň zakrytý vlasy a sukně by měla sahat pod kolena nebo až na zem. A pokukovat po chlapech se taky nesluší.“

„Ještě že to ženský nedodržujou,“ konstatoval jsem s úsměvem.

„Jak který. Kdyby sem Rebeka chodila na obec častěji, tak se naši mužský mezi sebou ještě poperou o místo u jejího stolu.“

Řekl jsem, by naopak přece bylo hříchem, kdyby takový zázrak ležel ladem. Krásná ženská by měla být jako obraz v galerii, kde ho může obdivovat co nejvíc lidí. Zeptala se mě, jestli to myslím vážně. Když jsem přitakal, zeptala se mě, jestli jsem teda rád, když ode mě odešla moje přítelkyně Kateřina i s naším synem, protože ji teď může ve dne a v noci obdivovat její nový partner. Polkl jsem hořkou slinu a raději obrátil list.

„Ty tu její babičku znáš?“ Rebecin Bergerová spráskla ruce.

„Nu bodejť. Evu Stieglitzovou tady zná každej, zvlášť naši chlapi, a ještě zvlášť ti, co hrajou tenis, protože tu ženskou snad nezajímá nic jinýho než jak si udržovat formu a tajli. Bohužel musím připustit, že obojí se jí daří, má kondičku, figuru, vypadá skvěle, a ještě má na každým prstu ctitele.“

„Nějakej Perner,“ nadhodil jsem.

„Erik je tenisovej amant. Pak se říkalo, že Stieglitzka má přítele do divadla, přítele na cesty k moři a přítele na bridž. Možná jich je víc nebo žádnej, já po tom nepátrám.“ Mrkla na mě. „Nejsem přece žádná drbna.“

„Rozhodně ne,“ pousmál jsem se.

„To bych si vyprosila.“

„Mohl by ji někdo z nich chtít zabít?“

„Podle mě čistě teoreticky každej z nich, ale určitě by jí nepsali tak idiotickej anonym. Přeháním, jistě to chápeš. To jsou našinci, rozuměj pánové na úrovni, ti by se k takový podřadný formě nesnížili. Uškrtit jako Desdemonu, to má formu, ale psát uslintaný výhrůžky…“

„A poprali by se kvůli ní?“

„No a co je na tom špatnýho? Ale třeba to s těma milencema jsou jen klevety, tady mají všichni velký oči a z komára dělají velblouda. Stačí, když se tě mužskej zeptá, co bude druhej den k obědu, a hned je z toho milostná aféra. Hlavně když je o čem šmůzovat4. Ostatně Evička je ve svým věku pořád štramanda. A když si k tomu připočteš…,“ odmlčela se a pohrávala si s tužkou na stole.

„Co?“

Mávla rukou. „Poslyš, v neděli pořádá náš sportovní klub židovský obce Simcha5 výroční setkání, kdy se bude volit novej předseda. Bude s tím spojenej turnaj raketovejch sportů. Badminton a hlavně tenis. Přijď se podívat, Evička Stieglitzová se tam bude předvádět v kategorii seniorů a určitě se bude ucházet o post předsedkyně. Klidně si můžeš zahrát a při tý příležitosti ji nenápadně omrknout.“

Odvětil jsem, že tenis jsem naposledy zkoušel hrát na gymnáziu a nechci se ztrapňovat. Navíc do seniorské kategorie zatím nepatřím.

„Rebečinu nabídku jsem taky odmítnul. Ne že bych nepotřeboval případ, ale do toho nejdu.“

„Jestli ji tam někdo odkrouhne, budou tě trápit výčitky svědomí.“

„Skoro to vypadá, jako kdybys jí to přála.“

„Bůh chraň,“ culila se rebecin. „Eva Stieglitzová je nejštědřejší sponzorka sportovních aktivit naší komunity. Co bysme si bez ní počali? Co by si bez ní počali naši pánové? Erik Perner by ztratil smysl života. Radím ti, přijď. Třeba přijde i…“

„Kouzelník?“

„Někdo lepší. Rebeka. Vidím ti na očích, že seš z ní úplně paf. Já tě ale varovala, tak abys pak nesplakal nad výdělkem.“

„Nesmysl,“ bránil jsem se.

Rebecin mi navrhla, abych přišel aspoň na samotný závěr, po vyhlášení vítězů se pokaždé všichni přemístí do restaurace. Proběhne volba nového předsedy sportovního klubu, ale to zabere jen chvíli, jinak bude celou dobu hrát hudba, bude se pít, tančit. Namítl jsem, že s mým tancem je to ještě horší než s tenisem. Judita Bergerová pokrčila rameny. Když chci dřepět doma, ať si tam dřepím. Přesto mi na lístek napsala adresu na Hanspaulce, kde se sportovní turnaj bude konat.

„A ty tam budeš?“

Řekla, že bude, dokonce si zahraje badminton, i když šanci na lepší umístění nemá, ale protože na obci vede Klub zdravé duše a zdravého těla, který funguje pod sportovním klubem Simecha, sluší se, aby se na turnaji se svojí partičkou seniorů objevila a zúčastnila volby nového předsedy.

Představa vraždy Bergerovou nepřestávala fascinovat.

„Třeba tam Evičku Stieglitzovou někdo opravdu zamorduje,“ dodala s potutelným úšklebkem. „To by byl přece rafinovanej způsob vraždy, napálit jí tenisovým míčkem přímo do hlavy. Náhoda? Úmysl? A ty bys byl přímo u toho! Nu, řekni!“

„Po pachateli by nebylo třeba složitě pátrat,“ namítl jsem. Tahle Juditina hra s morbidními představami se mi nezamlouvala.

„Ale dokaž mu úmysl!“

„Bylo by aspoň o čem povídat při obědě. Už dlouho jsme tu žádnej případ neměli, když pominu jeden únos dítěte, pár facek v jídelně a přehršel dalších incidentů, kterým by nezasvěcení ani nerozuměli. Není nic strašlivějšího než nudící se Žid. To víš, tady je už každý téma desetkrát obrácený vzhůru nohama, každej má každýho prokouknutýho, politika je tak akorát na infarkt, potřebovalo by to nový téma.“

„Myslel jsem, že držíte jako komunita spolu,“ nadhodil jsem.

„Protiřečí si to snad?“

„Na první pohled by se to tak mohlo jevit.“

„Zdání klame.“

III

Raketový turnaj se konal od nedělního rána ve sportovním areálu na Hanspaulce. Ač jsem od narození Pražák, nikdy jsem se do této noblesní prvorepublikové vilové části Prahy nedostal. Vyjel jsem načas, a protože jsem příliš nespěchal, vzal jsem to takřka vyhlídkovou trasou. Po magistrále jsem se dostal přes most do Holešovic a přes Letnou do Zelené ulice, z níž jsem zahnul doleva jednosměrkami do kopce na Hanspaulku. Cestou jsem minul dům Vlasty Buriana, nahoře vilu s tragickou historií patřící kdysi milence německého ministra propagandy Josepha Goebbelse Lídě Baarové, pokochal se nezvyklým pohledem na Pražský hrad a po dvaceti minutách pomalé jízdy dospěl k cíli své procházky. Zaparkoval jsem svoji toyotu přímo před vchodem do tenisového klubu. Turnaj už skončil, kurty byly prázdné, a tak jsem rovnou zamířil do klubu, ze kterého se ozývala živá hudba. Na dveřích byl přilepený plakát s tenisovou raketou a nápisem a logem sportovního klubu Simcha.

Malá klubovna s barem byla zcela zaplněná, ale naštěstí se mě nikdo neptal, co tam dělám. Konečně jsem si všiml stolu, kde seděla rebecin Bergerová. Když si na lavici přisedli blíž k sobě, udělalo se tam jedno místo volné a já se tam pohodlně vmáčkl.

„Takže ti to nedalo,“ konstatovala Judita. Představila mě a já si se všemi potřásl ruku. Muže, který seděl po její pravé straně, jsem znal. Byl to přece Egon Reinisch, s nímž jsem se seznámil při vyšetřování smrti konvertity Jirky Jorama Steina. Egon mě poznal a přátelsky mě poklepal po rameni.

„Jak to dopadlo?“ zajímal jsem se ze slušnosti.

„Skončila jsem v badmintonu předposlední, takže úspěch,“ culila se rebecin.

„Já v tenisu třetí,“ chlubil se Reinisch a ukázal mi medaili. „Dnes to rozjíždíme ve velkým. Na co byste měl chuť? Nebo jsme si už tykali, co, detektive?“

„Myslím, že jo. Jak se vede, Egone?“

„Báječně,“ usmál se, „pamatuj si, že jen těch prvních pětasedmdesát roků života ti dá pořádně zabrat, pak už je to sranda.“

Viděl jsem, že sklenku alkoholu si dopřává každý. Před někým stál půllitr piva, někdo si dal víno, většina panáka. Na stolech stály mísy s chlebíčky, oříšky a nejrůznější krekry. Dostal jsem chuť na svůj kdysi oblíbený bourbon. Jeden panák nezaškodí.

„Tady neroznáší pití číšník?“

„Ne, chlast se objednává u baru. Zajdu ti tam, mě tu znají jako falešnej pětník,“ nabídl se Reinisch. Bylo mi sice žinantní se nechat obsloužit od toho starého muže, ale ještě horší by bylo ho odmítnout. „Co to bude?“

Řekl jsem, že Four Rouses. Poslední rok jsem moc nepil, alkohol mi v podstatě nechutnal, i když jsem ho ve společnosti neodmítal a doma jsem vždycky měl nějakou láhev v rezervě. Ani jsem neměl vybranou firmu, ale růže jsem znal a vypadalo lépe říct konkrétní značku, než kdybych řekl jako notorický alkoholik, že mi je fuk, co přinese. Reinisch spokojeně mlaskl a za chvíli se vrátil se dvěma sklenkami. Přiťukli jsme si a mně se hned po těle rozlilo blahodárné teplo.

Judita Bergerová se ke mně naklonila a prozradila mi, kde sedí Eva Stieglitzová.

„Takže ji nikdo netrefil míčkem,“ konstatoval jsem s úsměvem. „Vypadá živě a zdravě.“

„Asi už mají tenisoví senioři špatnou mušku. Měli by víc trénovat. Třeba by pak ani nedosáhla na medaili. Koukni, jak se tváří hrdě.“

Tohle je teda žena, jejíž dny mají být sečteny. Nenápadně jsem si Evu Stieglitzovou prohlédl. Na svůj věk vskutku nevypadala. Měla drobnou, velmi štíhlou postavu, nakrátko ostříhané vlasy s namodralým melírem, bílou vypasovanou halenku a volné, světle šedé kalhoty. Její tvář byla podlouhlá, rysy jemné, dlouhý úzký nos, červená rtěnka na ústech, výrazné náušnice. Obličej sice protínaly vrásky, ale neubíralo jí to na půvabu. Patřila k tomu vzácnému typu žen, které si i v pokročilém věku udrží krásu. Některé dokonce vypadají zajímavěji než za mlada.

Její vnučka Rebeka však u jejího stolu neseděla, a ať jsem se rozhlížel sebepozorněji, nikde jsem ji neviděl. Bergerová mi také potvrdila, že tu opravdu není, se sportem nemá moc společného, i když ji babička do něčeho pořád nutí, majíc utkvělou představu, že mladá dívka, která neprovozuje žádný sport, je polovičním člověkem. S ustáleným tvrzením, že Žid je tvor kavárenský, Stieglitzka podle ní nikdy nesouhlasila.

Egon Reinisch, kterému neuniklo, jak si Evu prohlížím, do mě dloubl loktem.

„Vždycky to byla šmrncovní kočka,“ řekl mi. „Dej na mě, znám ji od dětství. A mýho syna doučovala matiku nebo fyziku.“

„Znáte ji tak dlouho?“

„No bodejť. Vyrůstali jsme blízko sebe. Stieglitzovi bydleli v krásným baráku v Dušní, z okna se mohli dívat přímo na Španělskou synagogu. My jsme byli za rohem, ve Vězeňský. S Evou jsem chodil do školy, já byl teda o ročník výš, protože jsem o rok starší.“

Polichotil jsem mu, že na to nevypadá.

„Já vím, že ne,“ odpověděl. „Do školy chodilo víc židovskejch dětí, byl to přece Josefov, po asanaci Židovskýho města tam spousta bohatejch famílií postavila nebo koupila domy, Pařížská nebo Bílkova a Dušní byly plný našinců. Tak jsme se vzájemně znali, chodili jsme do templu k rabínovi na náboženství, i když to nikoho nebavilo. A když nám za protektorátu Němci zakázali chodit do školy, tak nás naštěstí přijali do židovský školy v Regnartově ulici, jak náckové přejmenovali Jáchymovu. Odtamtud už jsem šel s celou naší rodinou přímo do Terezína. Ale o tom jsem nechtěl mluvit.“

Mrkl na mě a řekl, abych na oplátku teď skočil pro druhou rundu bourbona já. Neprotestoval jsem, ke stáří jsem měl vždycky respekt, ale sobě jsem objednal colu.

„Eva byla odjakživa takovej prcek, ale vyvažovala to odvahou, skoro bych řekl drzostí. Bylo nám sedm osm roků a měli jsme s klukama takovou partu. Jirka Stieglitz, to byl Evin bratránek, sedí támhle v rohu se sestrou, to je jeho dvojče. Kdyby měla Věrka pleš jako její brácha, byli by si ještě víc podobní, jen náturu má každej jinou. Jen se podívej, oba jako proutky.“

Egon ukázal hlavou na vysokého hubeného muže, který právě odložil sklenici červeného vína a něco zaujatě líčil svému dvojčeti.

„Ti dva byli z nás nejstarší a vždycky s nima byla sranda. I když s jeho sestrou už menší, s holkama si vůbec až na výjimky moc legrace neužiješ, protože málokterá snese, aby sis z ní utahoval.“

Musel jsem mu dát za pravdu. Ženský smysl pro humor obvykle končil tam, kde se jeho objektem stávala žena sama.

„Pak byl v naší tlupě Icek Kohn, s tím jsem chodil do třídy, toho zavraždili v plynu v Auschwitzu, jeho sestra Anička a já. Anička do party přivedla právě Evu Stieglitzovou, asi aby tam nebyla jediná holka, Věruška totiž měla v tý době jiný zájmy, ji spíš bavily panenky, pohádky a morčátka, takže by mezi nás nezapadla. To víš, nám klukům se dvakrát nezamlouvalo mít v partě dvě žabky, ale nedalo se nic dělat. Ale Eva i Anča se chovaly spíš jako kluci, byla s nima zábava, a hlavně se uměly prát jako my. Teda tím svým holčičím způsobem, kousaly, drápaly, ječely, ale každej kluk se jich bál. Dělali jsme strašný vylomeniny, lezli jsme, kam jsme nesměli, válčili s partou kluků, kteří se nám posmívali, že jsme smradlaví žiďáci, ani nevím, jestli to mysleli vážně, nebo jen tak, ale každopádně jsme si to párkrát rozdali a naše holky bojovaly jako lvice. Ale tohle taky není to, co jsem chtěl říct,“ uzavřel svůj monolog Egon Reinisch a významně se na mě podíval, že mi hned docvaklo, co mám udělat. Teď už ale do sebe toho panáka nehodil na ex, ale jen usrkl. Snad ani nepoznal, co piju já. Rebecin Bergerová přesto obracela oči v sloup.

„Totiž, to je taková skoro legrační vzpomínka, když to tak vezmu. Zajímá tě to?“ zeptal se Reinisch a já jsem řekl, že ano. „Eva nebyla z úplně židovský mišpoche6 jako já, její matka byla gójka, jmenovala se Jarmila, takže Eva není, jak bych to tak řekl, halachická7 židle…“

„Egone, židle, co to je za výraz,“ zaprotestovala rebecin. „Držím jazyk za zuby, že se tu všichni ládujete chlebíčky se šunkou a uherákem, že víno není košer, a tak bych mohla pokračovat do nekonečna, ale mluvit o halachickejch židlích, to je příliš.“

Reinisch mávl opovržlivě rukou. „Nemáš poslouchat cizí hovory. Evin otec byl nějakej Arnošt Stieglitz, už nevím, co byl zač, každopádně mu došlo, co Židům hrozí od Hitlera. Arnošt byl odjakživa děsnej pesimista, jenže v ausgerechnet tomhle měl svatou pravdu. A že teda odjedou do Ameriky, jenže k tomu potřebovali odtamtud od nějakýho Američana nebo tam už žijícího příbuznýho afidavit, takový potvrzení, že se o ně postará a nezůstanou na krku státu, kterej se všemožně bránil přílivu židovskejch uprchlíků.“

„Jako všechny ostatní země,“ dodala rebecin Bergerová. „Nechtěli nás vůbec nikde. Anglií počínaje, Amerikou konče.“

„Jo. Arnošt ty potvrzení nějak získal, takže to vypadalo, že budou moct odjet za oceán. Tudíž Evička měla opustit naši partu. Nemusím říkat, že v tý době, to bylo ještě někdy před Mnichovem v třicátým osmým nebo tak nějak, moji rodiče netušili, co nás čeká, takže o nějakým odjezdu se u nás doma nemluvilo, aspoň ne přede mnou. U Kohnů to muselo být stejný. No a když nám Evča řekla, že pojedou do Ameriky, tak jsme s Icikem a Jirkou vedli hrozně vlastenecký řeči, že to jako není správný, když se opouští vlast, a takový pitomý kecy, kdoví, kde jsme k tomu přišli. Ale vlastenci jsme byli, to jo. Akorát úplně blbí. A protože jsme v tý době hltali indiánky, tak jsme s chudákem Evičkou udělali po indiánsku obřad rozloučení, že už jako nepatří do naší party. Zatáhli jsme ji do nějakýho sklepa, každej jí podal ruku a druhej ten stisk jakoby symbolicky rozetnul. Byli jsme patetičtí, holka samozřejmě brečela a asi by nejraději do žádný Ameriky nejela, ale to se zase kvůli rodičům neodvažovala říct.“

„Nevěděla jsem, že byla za války ve Státech,“ podivila se rebecin.

„Však taky nebyla. Stieglitzovi nakonec nikam neodjeli. Měli sice z Ameriky ten potřebnej dokument, že se tam o ně někdo postará, ale nepomohlo jim to, buď od Amerikánů nedostali víza, oni byli v případě Židů náramně byrokratičtí, nebo to už Stieglitzovi nestačili, víza propadly, to se taky stávalo, prostě tady zůstali trčet jako my. Ale bylo to smíšený manželství, takže Arnošt mohl být skoro do konce války chráněnej árijskou manželkou a byl by přežil, kdyby kvůli tomu svýmu pesimismu zbytečně neriskoval a nedal se chytit gestapem, takže do koncentráku nakonec šel opravdu jen on, přes Terezín se dostal do Auschwitzu a tam skončil v plynový komoře. Ale rodinu včetně naší slavný tenistky Evičky zachránil.“

„No počkej,“ opravila ho rebecin. „Pokud je mi známo, tak ji matka nechala koncem války ukrýt pro jistotu někde na venkově.“

„Jako obvykle je to trochu jinak. Nebylo to koncem války, ale těsně před tím, než Arnošta odtransportovali, takže někdy začátkem čtyřicátýho třetího. A nebyla to matka, ale otec. On vždycky všechno viděl černě, takže se obával, že holku pošlou Němci do lágru taky, což sice nebylo až tak pravděpodobný, ale vyloučit se to nedalo. Tajně ji odvezl k nějakejm gójům8 na venkov, kde ji ukrývali do konce války. Něco to muselo stát, nikdo to nedělal zadarmo. Ty dva roky a pár měsíců na čerstvým vzduchu se daly vydržet. Co to bylo proti lágrům, hladu, apelům a plynovejm komorám,“ ušklíbl se Reinisch.

Bergerová s jeho zlehčováním nesouhlasila. Ukrývané děti si přece odnesly do života mnohdy větší trauma než ty, které přežily terezínské ghetto nebo koncentrační tábory.

„Nech toho, každej, kdo prošel lágrem, ti řekne, že by se byl raději krčil někde v úkrytu. Každopádně se můžeme radovat z Eviny přítomnosti dodnes. Zazvonil zvonec a pohádky je konec,“ dodal Egon Reinisch.

„Ne tak docela,“ řekla Judita Bergerová, „ještě nás čeká volba novýho předsedy Smechy.“

„Prezidenta, to zní vznešeněji,“ opravil ji.

Vše už se k tomu chystalo. Slova se ujal muž do té doby sedící vedle Evy Stieglitzové. Judita Bergerová mě šeptem upozornila, že to je ten Erik Perner, hlavní Evin tenisový partner a bůhví co ještě, jak dodala významně.

Pernerovi bylo kolem sedmdesáti, menší, ale štíhlý, šlachovitý s výraznými rty a masitým nosem. Kolem krku měl uvázaný hedvábný šátek. Bylo očividné, že mu záleží na tom, jak vypadá. Zvedl ruce nad hlavu, aby se přítomní uklidnili a věnovali mu pozornost. Nejprve poděkoval dosavadní prezidentce sportovního klubu. Řekl, že jak jistě všichni vědí, simcha znamená hebrejsky radost a radost je nepochybně to, co všem dává vzájemné setkávání a utužování tělesné zdatnosti, ať už při sportu nebo společných výletech do přírody. Poděkoval za všechny přítomné paní Ester Hruškové za dosavadní práci v čele Smechy. Řekl, že po pěti letech jí letos skončilo volební období, takže si pokládá za čest při příležitosti dnešního dne, kdy se sešlo tolik členů, navrhnout kandidáta na následující roky.

Pak řekla několik slov zdatně vyhlížející padesátnice, zhodnotila činnost klubu a zase předala slovo Eriku Pernerovi.

Judita Bergerová se ke mně naklonila a zašeptala, že je zvědavá, koho budou nominovat, ale podle toho, že vystoupil Erik, je to podle ní zcela jasné.

„Navrhuji za prezidentku naši drahou Evičku Stieglitzovou.“

„Tak vidíš, už je to tady,“ špitla rebecin.

„To bylo jasný i blbýmu,“ neodpustil si Egon rýpnutí.

„Nejenže je zapálená sportovkyně a její dnešní druhé místo v tenisové soutěži to jen dosvědčuje, dokonce si troufám říct, že jí vlastně patří zlatá, protože kdyby naše kategorie starších byla tentokrát rozdělena na muže a ženy, byla by první. Vlastně nevím, proč soutěžíme dohromady.“

Reinisch se ušklíbl. „Protože mají chlapi rádi ženský a naopak, ty kecale. Ten jí ale leze do zadku, co?“

Perner ho samozřejmě neslyšel, pokračoval dál v oslavných pajánech na Evu Stieglitzovou. Zdůraznil, že i dnešní akce stejně jako řada předchozích se mohla uskutečnit jen díky její nezištné finanční podpoře, takže jistě jí můžeme svoji vděčnost vyjádřit tím, že ji zvolíme.

„A mě se nikdo nezeptá, jestli vůbec chci?“ zvolala Eva Stieglitzová a postavila se vedle Pernera.

„No no,“ zabručela rebecin, „to jí tak budu věřit, že nic nevěděla… Ale upejpání hraje přesvědčivě skoro jako prvnička.“

„Jo, kdybysme ji neznali,“ dodal Reinisch.

Perner položil Evě ruku na rameno. „Přece nám nedáš košem.“

„Třeba mě ani nezvolí.“

Perner ji ujistil, že to jsou zbytečné obavy, kde by se našel lepší kandidát než ona.

Pak se hlasovalo. Jeden muž se zdržel hlasování a jedna ruka se dokonce zvedla proti. Ruka Jiřího Stieglitze. Většina včetně Jiřího sestry Věry však navrženou prezidentku Evu schválila. Ozval se potlesk.

„Co blbneš?“ zeptal se Jiří neuctivě sestry. „To se bojíš i proti ní zvednout pracku?“

„Čeho bych se bála?“ odvětila Věra s bezelstným úsměvem. „Já jí věřím, že to bude dělat dobře. Oproti tobě ji mám docela ráda.“

„Máš ráda celej svět,“ odfrkl si Jiří. „Ty bys měla docela ráda i Hitlera, protože miloval svýho čokla.“

Věra jen pokrčila rameny. „Zatrpklí lidé jsou nešťastní a je třeba jim pomoci.“

Nebylo jasné, jestli tím míří na svého bratra, nebo Evu Stieglitzovou.

„Co že ses zdržel hlasování ausgerechnet ty, když jsi ji navrhl na prezidentku?“ udeřil Jiří na Egona Reinische. „Nerozházíš si to u Evičky?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kdo zabije Evu S.?.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.