Josef Kainar

BÁSNĚ

Osudy / Nové mýty / Lazar a píseň / Moje blues

PRAHA — BRNO 2020

ČESKÁ KNIŽNICE

Vydávají Nadační fond Česká knižnice, Ústav pro českou literaturu

AV ČR, v. v. i., a vydavatelství Host

www.kniznice.cz

Publikace vznikla s podporou na dlouhodobý koncepční rozvoj výzkumné instituce 68378068 (ÚČL AV ČR, v. v. i.).

Ediční příprava a komentář Petr Šrámek

Vědecká redakce Jiří Holý

© Josef Kainar — dědicové c/o DILIA, 2007

Editor © Petr Šrámek, 2018

Commentary © Petr Šrámek, 2018

Cover art © Bohumír Matal — dědicové, 2018

© Nadační fond Česká knižnice, 2018

© Ústav pro českou literaturu AV ČR, v. v. i., 2018

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2020 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7577-714-0 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7577-715-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7577-716-4 (Formát MobiPocket)

Obsah

OSUDY

Knihovna

Varhany

Z plamene

Duše dívek

Sen o láhvi a smíchu

Lazar

Karbaníci

Dopis nemocné

Sochy

Marie z Magdaly

Jsou

Železný anděl

Tis

Kateřina Sforzová

Já taky

Křídlovkář

Chromec

Adam

Lidé z rovin

Noe

Lear

Obraz (Watteau)

Balada o zvonu

Ryby

Barabáš

Krysy

Zápalky

Dítě začíná vidět

Violoncello

Poslední báseň

NOVÉ MÝTY

Stříhali dohola malého chlapečka

Výrobce drátěných vložek

Vlna 900 (Brněnský goniometr)

Dopis o stávce

Vlak s vězni

Nénie

Vycpavač

Lhůta

La belle dame sans mercy

Hudba

Po vojně

Mí známí

Slovenské lesy hluboké

Operace

Eskadra Straky

Dívky

Odjezd

Čtyři roztomilí katané

Kuna

Kdo je dlouhá léta nemocen

Vozidlo

Mladému střelci

Hubenost

Slovenská noční cesta

Bubínek

Dívka která léčí květiny

LAZAR A PÍSEŇ

Svatba

Lazar a píseň

Ve vedlejším domě

Kocourek

Budete zlá

Tácek v prstech

Pes

Napadal sníh

Dveře

Jaký to s ním bylo

Pole

Sen

Černá voda

Matka

Havířská

Domů

Kamarádi

Cesta

MOJE BLUES

Klavírní koncert

Máte dopis ve schránce

Hodinky v kapse

Báseň po jitřním rozchodu

Co unese člověk

Kytička za Vasila

Patrice Lumumba

Písnička

Ohně

Verše od vody

Dobře nám tak

Malá půlnoční hudba

BLUES

Kainovo blues

Blues o královně Kleopatře

Blues o velké jarní cestě

Blues o správném hladu

Blues o černém kožíšku

Blues o křestních listech

Blues o třech stech vlaků

a stříbrném kornetu

Odpolední venkovské blues

Blues o básničce a vlezlé ženě

Blues o ráji a sladkým bernardýnovi

Blues o jejích slzách

Bombardovací blues

Blues o tom co chceme

Komentář

Ediční zpráva

OSUDY

Poezie 1940–1943

Knihovna

Před starou knihovnou,

kde prastarý rod molů

vymírá vznešeně

a na vyčtený trud,

každý zvlášť v svazku svém,

že neznají se spolu,

pro celou hmyzí veřejnost

jen odumřelý úd,

před starou knihovnou,

kde vadnou v jedné řádce

jak družné saláty

Homér i Rabelais,

kde svazky církevní

dští mory na proklatce

růžicí liter svých

do hluché jetele,

kde otcům církevním

se pro prach těžko dýchá

a tím je zdeptána

výhoda zlatých úst,

kde chřípí voltairské

s nevolí vyčenichá

u svých dvou sousedů

koženost jejich gust,

před starou knihovnou

já klesám do dna křesla

s pocitem úlevy

a tíhou sklonku zad,

že voda stojatá

mne ještě nezanesla

do ramen poklidných

a bahnem čpících rad,

že znám svou cestu zpátky

k nedbale přečtenému

a cítím při vazbách,

jak dusí horký klíh,

a při lásce že nikdy

nerozumím všemu,

já, šťastný milenec

žen letmo přečtených.

A mám-li tady utkvít

také kdy v své řádce,

stísněný, ač přímý —

Bože, slyš můj pláč,

vyslyš prosbu moji,

aby poznali mi

podle hřbetu mého,

co jsem zač.

Varhany

U vědomí zvonoviny,

která dávno dříme

střemhlav spánek netopýrů

z trámoví dvou věží,

Matka nebes ve velkém už

snímá z lidí viny,

takže všechno, co se děje

nekalého po okolí,

mordy, smilstva, beznaděje,

krok s ní drží stěží.

Půlnoc je, a věčná lampa

znehybní a strne celá,

jako něžný holub z bronzu:

na kůru se tmí a bělá

dravec varhan číhající,

rozestřená křídla píšťal,

černé drápy v klávesnici,

ještě zbrocen od ozvěny.

Lampa schoulí matnou záři

pod svůj zarosený kříšťál.

Matka nebes na oltáři

usnula už, chrám je němý.

U vědomí zvonoviny,

která shora visí,

v hrůze z chodeb pod podlahou,

jež jsou bez konce,

tuším, že tu dýchá se mnou

ještě někdo jiný:

srdce hořké, opatrné,

kroky neslyšné svou vahou.

Ve hřbet kočky klenba strne,

ke skoku se krčí stíny.

Slyším chůzi, jak se šoulá,

k varhanám a ustane tam,

šelesty, jež podobny jsou

řeči hmyzu, hmyzím větám,

potom ruce, s dychtivostí

položené na klávesy,

devětkrát se do nich noří,

devětkrát se zase svěsí,

s krutostí, jež nemá rovné,

otálí hra na varhany:

je v tom zlo, zlo nevýslovné!

Královna spí spánkem panny.

Kantor! Stařík obličeje

zlostné malé želvy,

v límci, jenž ho svírá, škrtí,

jako úpis nečistému,

mstí se v chrámě na nevinných,

krtčí pomstu si tu hřeje:

ve varhanách zaklety má

děti, jež mu stáří trudí.

Každé v jiné píšťale je,

všechny je to kovem studí.

Svrchovaně tady vládne.

Všechny je má pod rukama.

Bystré i ty těžkopádné,

netykavé, jedináčky.

Tu pohrává si s ospalci,

hned zahřmí tím, jenž krásně umí,

dva koktavé má pod palci

při hlavním motivu,

i zchytrale se rozněžní,

varhany dojímavě šumí,

to pekařova dvojčata,

která ho ráda balamutí,

jsou jemně, jemně přiskřípnuta,

a nachraptěle s nimi zpívá

sirotek, zrzek plný rtuti.

Dochází též na repetenty.

Jsou přitištěni do bláta

výhružnou supí melodií,

již tvoří tato toccata,

ach, kantor zvrátí hlavu nazad,

a mhouří víčka blahem líná.

To štěstí nelze hadrem smazat,

ať osud na mně jak chce leží.

Třeba jak ona zvonovina,

která spí střemhlav.

Z obou věží.

Z plamene

Čtyři stěny,

na nich leží strop,

abych po podlaze mohl přecházeti,

vymýšlím-li báseň

z oněch krásných dob,

kdy se upalovávaly

mlčelivé děti,

dívky očí příliš určitých

a s vlasy jako len.

V kamnech jabko

toho ohně zbývá.

Pokleknu otevřít jim

dvířka křivá,

v zanícení svatém

z oněch dob

jim dloubnu do polen.

Podivné věci!

Za večera třeba,

na polní cestě, která vstřebá

louže po přeháňce

s hvězdným nebem v nich,

děvečka jde,

hrst sena na hrábích,

když proti ní

tak odněkud, tak z čira,

zatleská plášť, jde obličej

tmavého kavalíra.

Ne, měsíc nesvítí víc,

než je třeba.

A tichá cesta polem vstřebá

kaluže, důlky, děvečku

i s hvězdným nebem v ní.

— — —

Celý svět — vůně nákrčníku.

A pod šňůrou

malinkých vzlyků

ta dívčí šíje, nalomena,

zapadne v pláště večerní.

Podivné věci!

Nedělního jitra

v chrámu, kam okny prosvítá

sto bílých šíjí

světic v mlze zvenčí,

hlas v hrdle, Bože, ztrácí ta,

jež tmou je navždy přikryta

vzácného kavalíra,

ruka se nechce křižovat,

je vlhká a jen svírá

pět malých nehtů růžových

do hnízda ve dlani,

děvečku pálí pod šatem

zlý náhrdelník vzlyků.

V kadidle vůně, peruť mdlá,

tah vůně nákrčníku...

— — —

Čtyři kouty,

mezi nimi stůl,

abych líné lokty

měl oč opírati,

tího.

Jako báseň má

i kamínka

praskají z posledního,

jako báseň má

i pověsti

se v růstu šera tratí.

Z příběhu doby vzdálené

posuněk něhy z plamene

zahlédnu, než se vstřebá.

Podivné věci!

V samotách —

a za večera třeba —

Duše dívek

Rád sedá nad svou zahradou

za krásných mroucích večerů,

a cítí v nohou zkřížených,

jak sladce trne čas.

Své bubláky už pozamykal.

Je růží sen též spánkem volat.

A slyší,

jak by travou smýkal

za vlasy ženu s tělem vůně

únosce, jenž ji nemoh zdolat.

Už jenom hlína víčko zvedá,

když maceška se klube v bělmu.

V úrovni pat, z níž napověda

poslední výkřik šeptá herci,

který on znal, a nevyšel mu.

A jiřiny, ty parukářky,

pyšné a k staru vodnatelné

brebentí tmou své věčné nářky.

Že nic než bolest, rusá bolest

na lidskou hlavu lépe nelne.

Pro hvězdný pohřeb pod jabloní

chocholů černých pak je třeba.

Vetkli v lebky nočních koní.

A všechny, všechny tulipány

pohřební chůze rozkolébá.

Rád sedá nad svou zahradou

za ještě teplých večerů,

jak lovec někdy přisedá

nad ještě teplou zvěř.

A stane se, že z jižní zídky

jemně to stokrát zaharaší.

Kapsářem staré jasnovidky.

To hrách se plaší, hrách se plaší!

Dejte si pozor, jděte z cesty! —

Muž do dlaní se pousmál.

Potom však, když mu harašení

tři noci zní, a konce není,

když místo vody na Tritona

bubnuje hrách, až na fontáně

úsměvný obr jaksi stoná,

marně se něžným hrachobitím bráně,

napadne ho, že tehda za tmy

ne lusky tak se rozehrály,

jako spíš duše, duše dívek

vydaly naléhavý hlas:

sladkavá něha luštěniny,

řečtina nejspíš, s hráškem sliny,

za zoubky mladé Danaidky,

jež pohřbena zde v patách zídky

veškeré muže pomlouvá.

Anebo jinak: drobné vzněty,

tančící vánek, kastaněty,

střevíčky lusků,

a to všechno

pro nic, a vždycky pro kohosi.

Neboť ať v pravém nebo v levém,

v střevíčku dívky duši nosí.

A kdyby jen tu svou. —

Muž polkne.

Nutí se myslet na bubláky.

Jedna z těch dívek ve střevíčku

i jeho duši

nosí taky.

Sen o láhvi a smíchu

Ó, byl jsem lahví,

lahví v Oceánu,

z kapsy jsem čouhal

tomu opilci.

A jak mu kabát zelený

šel v tu, hned v onu stranu,

když mladý delfín z rozvery

mu chňapal po límci,

já poslušně se nakláněl

a na to ukazoval,

nač pán můj,

můj pán Oceán,

si právě usmyslel:

— Toto je voda,

voda šupinatá,

toto je Bůh,

tam racka jedí vši,

a támhle z vlny

jako z kopce zlata

vyhodil kdo

pět starých podešví —

nebo to rybky

vzlétly do vzduchu?

— já takovou jsem dostal po uchu,

že byste zplakali nad potrestaným žáčkem,

který svým

zeleným ukazováčkem

ukázal vedle,

když si zamanul.

Já lahví jsa jsem mnoho poznal hoře…

Ale když světec nebo kdo,

jenž kráčel středem moře,

klopýtl o mne ztráceje

svou povětrnou hůl,

řval smíchem můj pán Oceán

až ode dna se boře,

ucintán v pěnách válel se

a já se válel v něm.

On ústy byl,

já zubem v nich,

leč jeden hlas

a jeden smích

jsme byli ve snu oba.

A nic, nic tady na světě

se tomu nepodobá.

Lazar

Také svaté dějepravy

čeká osud oslích uší.

Buďže chtějí vézti Pána

branou města Jeruzalém,

buďže chlapec o polednách

rád v nich listuje.

Na půdě sám, v hradbách nůší,

odcizen, prst v nose malém,

pod šerými pohrabáči,

každý z nich, mnich dávno vyschlý

prázdný pohled po něm stáčí,

v tichu nehnutém

a v dusnu

vlas po vlase objevuje

krále, osly, publikány,

tamaryšky, hrobní sluje,

krásné anděly i džbány,

vlas po vlase,

tak jak vedl

jehlu v mědi

mistr Doré.

Druhý den, když příliš zrána

hnízdo snů mu po svém zřídí

kukačka dřevěná,

zvedá se, jak Lazar zved se,

jako Lazar nenávidí,

— kdo ví, zda tma Lazarova

neměla též pruhy rudé,

rudé pruhy selských peřin,

kdopak ví,

já tomu věřím.

A co tehda. Dodnes ještě,

když se láska, velká láska,

na mém srdci ulebedí,

zespoda van listí zvedne,

odkudsi sem ze tmy hledí

mrtvé peří, nechuť stará,

a já, jenž jsem sebe přečkal,

myslívám si na Lazara.

Karbaníci

Pikový kluk se lepí

a kosé oči má.

Tři velkolepí hulváti

půlnocí mastní, uhrátí,

v levičce karty rozhrnuté,

a oči z mozků, z mozků vzduté,

trnou, že stůl jim

dohřímá.

Že všechno musí meze mít,

je v koutech příšeří.

Ve jménu lásek odešlých

zlé ztopoření po grešlích

zde trvá. Šlapy na trnoži,

vzepřeni v ní jak v lásce boží,

tak sedí tu už z jedné smutných

Páně večeří.

Nikdo je nikde nepohřeší.

On dávno na ně

zapomněl.

A jen ty kříže, černé kříže

jim v uzlech kouře vybaví,

že jeden kříž — a kdy to bylo,

trochu se jim to zahlenilo —

se tu tměl.

Otázka visí, kluk se lepí,

a ohrnul se král.

Dva zamyšlení hulváti

třetímu za hru zaplatí.

Vysunut jak trám ze stodoly

z myšlení, třetí kříže volí,

a rozdává a rozdává,

jak Onen rozdával.

Na sebe vrčí tři psí hlavy,

těla jim ubil

přes noc ras.

K ránu hra karet sama sněží,

karbaníkům už nenáleží,

za každým prstem jedna díra,

a z víček nevyspáním sešitých jim zírá

palčivá panenka.

Je čas,

je k ránu, takže znenadání

jsou venku, pryč, a klábosí,

klábosí venku u plotů

před vypuknutím klokotů,

a vzpomínají na své dcery

a na ženy jak na záděry,

a už jen vítr podfukář

je tahá za nosy.

Zase jsou hlasy na zátylcích,

zátylek je v své

oprátce.

Nic pod nohama. Níž a níže,

v sebe se zpátky propadnou.

Co zmizelo, pes nevylíže.

Pán čeká na ně v zahradách.

Jdou tedy za ním, pomaloučku,

jak báli by se o sebe

a v hloučku,

karty jsou rozehrány.

Naše dny dávno nemají

už ani jméno, v němž by nám

co znělo hudbou o ráji.

Například

Getsemany.

Dopis nemocné

Viděla v noci tančit v lese víly

má malá, že mi churaví?

Bačkůrky, pohleďte, jí k lůžku přistavili,

a nedovřeli bílé

dveře z kuchyně,

takže teď všechno,

všechno malá ví.

Kdy cinkne slánka

a kdy zametáme,

— maminko, mléko!

— dát je do spíže? —

Horečka jde,

a zvuk se měkce láme.

Já vím. Zas bolí, že.

Záclony v okně zvedli jenom zpola,

ať sen líp vidí na noty.

Má klidný tah, dá velmi na tremola,

a zachvění řas vždycky usvědčí

hráče, když dojme

dívčí dřímoty.

Viděla v noci tančit v lese víly.

A také skřítky kácet pýchavku.

Doktor se ptá,

kde jsme se nachladili...

Hlupák! Tam.

U splávku.

Co malá vzdychá, ustrne se stěna,

rozproudí vzorek,

zhasne běl.

A z vteřiny je hned

rolnička olověná,

již tu pan skřítek

zapomněl,

a uhranutí rýmou vezmou nazpět víly,

a jitro posílá jí

jasu plný koš.

Lžíci a lék jí k lůžku nastražili?

To nic.

Jde listonoš.

Sochy

Hle, tvůj sval,

jenž opil se tvou krví...

Teď do kůže se opírá,

a pěknou vyvádí.

Ty pak s tou kůží,

vy dva venkovánci,

žebráte na něj

tiše v pozadí

a — vivat! vivat! — křičíte

při jeho pustém tanci.

To sochy, které na ryncích

svůj kámen vyhřívají,

jsou těchto žertů

zhola vzdáleny.

Netečné, hluché

jako pivní kádě,

drží svůj útvar

hezky pohromadě,

a ohromují mne:

být mrtev — dobrá.

Ale nezadávený?

Dívám se, dívám,

říkáte mi: rozkoš?

Být jezdcem z žuly

celý zavalen?

Ó, jak se deru

z toho temna ven!

Můj svale opilý,

oč náhle jsi mi bližší!

Protože taková

a strašná nehybnost

je jenom důkaz

opilosti vyšší.

Marie z Magdaly

Lvy měla v jamách, vyprávějí.

Zato své slepce, ty jen tak.

Protože člověk hůř než zvíře

lpí jako v jámě ve svém ději,

protože člověk hůř než zvíře

nesahá dál než jeho zrak.

A víc: když slepne, s gestem ženy

temno se před ním vykasá:

on jako nehet otočený

vrací se dovnitř, ke své hloubi,

k té, kterou vlastní hmat mu vroubí.

Vrací se zpátky do masa.

Lvy měla v jamách. Prý, a slepce,

ty jen tak volné chovala.

A kdykoliv jí zrána hebce

vyklouzla z lůžka ospalá

a neprocitlá paže, ona vzpomněla si

— jak někdy sprchává

starý dešť z haluzí —

na slepce, které má,

na jámy při chůzi,

a z toho smísení

dobrého nevzešlo nic.

Protože bdící už,

a nocí ještě voníc,

vzepřená na lokti,

a vratká ve všem jiném

(jako se podpírává

pohárem s vínem

před činem vrah či žhář),

s úsměvem do prázdna

tak jenom vzpomněla si:

nýt, v prstenech nýt

Neviděné krásy.

Nač měla slepce? Vyprávějí,

že oni dnem a nocí pak

museli rýt jí do kamejí,

co nedosáhne lidský zrak,

co nevznáší se, aniž padá,

a dáno stejným obrysem,

pro naši plytkou paměť není

andělem aniž pošlým psem.

Lvy měla v jamách, vypráví se.

Zato své slepce že jen tak.

Leč nejen jejich lebky, lysé,

a vyholené pro vidoucí,

plavaly kol stěn rudých síní,

plavaly domem, na vlnách

nejistých moří bludné bóje,

zde téměř každý ruce svoje

vypustil z těla před sebe,

dvě bílé hlízy tápající,

dvě ruce loutky, které z nebes

bůh slepot lásky tahal za nit,

jako by ona, ona byla

předmětem v tmách,

jenž může zranit.

A hudbu lučin do paláce

dala si v klíckách přenášet.

Nevrlé cvrčky, trsající

o závod s malou loutnistkou,

jejíhož nehtu byli zvící,

o závod s malou loutnistkou,

jež se k své hudbě smála sladce,

z návyku nejspíš, nevědomá,

kdo vezme zasvé této noci,

pozorné, naslouchající noci,

zdali ten cvrček

nebo ona.

—

Potiché ohně v mísách z žuly,

kruh tváří kolem dokola

v zahradách jejích snů a zvůlí. —

V pozadí túje odpočaté,

světlý mrak, hlava na tlapách,

tu a tam kámen... K vyvážení.

Neboť — vy věčně kolísáte,

magdalská paní... ona ale

ne sebe samé, růže malé

ptala se, kdo tu něžněj hrá.

Poupěte, které za rozpuku

dětskému oušku v noci zvuků,

těch prvotních, se podobá.

Kdo vezme zasvé... V její duši

šla tichá chůze kolem stěn.

Nemohli tušit, že jen zela

rty, nad které se nakláněla

za tiché noci hlava cizí…

A noc, ta tichá, mísí zdání

ticha a tichých obíhání.

Takže pak, celý obelstěn,

cizinec jde, a jde,

a zmizí.

Nebyla zdejší. Naslouchala

a viděla jen v závojích.

A dotknout se jí, její pleti,

to moucha, která tkne se zdiva

neznámých starých staveb, znívá

poznáním hlubším. Každé stětí

víc poví hlavě do koše,

než slovo vlídně nepřítomné,

třeba je řekla pro mne,

pro mne.

Nebyla zdejší. Milovala

jen pro hukot vod vzdálených,

pro čas, který byl dávno před ní.

Ten, navrší-li okamžik,

odtoku nemá. Zaplavuje,

a roste přes ni, ustavičně,

stokrát a stále rychleji,

a do té skvělé zkázy duje

přítomnost všemi směry, příčně,

a vlny chvil se míjejí

a pohlcují — ona v hloubi,

kterou jí dohled zraku vroubí,

žije své lásky jako zvyk.

Shledal kdy z nás kdo pýchu na ní?

Nebyla pyšná. Co v ní bylo,

bylo jen věčné vzdalování

plachtoví její nádhery,

bylo jen věčné vzdalování

bez perspektiv a řídnutí.

Proč se mi divit, že tu vedu

svůj život mdlý a veškerý,

na jejím břehu, mezi písky

tichý jak ony a též v sobě

drsně se troucí v mísách skal,

že žiji věčné vzdalování

plachtoví její nádhery —

ach, víc bych nikde nezískal,

než tady,

kde jí smím být blízký.

A jitro tehda, čím jí bylo?

Spuštění, plavě bohaprázdné,

protože také, jak se jinak nazve

chvíle před jejím

účesem?

Česačky malé, tiše sem…

Ať šumí, šumí pod hřebeny,

jak město pouští

zaváté,

obrysů, které nespočteny

jak cifry sumy

té a té,

jenom se zaokrouhlují.

A spona

ať na ní vyjde

s cvaknutím.

Jiným to nebude

než tím,

že prvním vedrem

jitro skoná.

Zrcadlo pryč,

v něm každá krása

je míň než ústa

v patocích,

zrcadlo pryč,

ten mincíř masa

na jatkách jasů

matoucích,

zrcadlo pryč,

a vzpomeňte si

na leknín teskné hladiny,

jenž kraluje a vládne kdesi

v dálavách za černými lesy,

na leknín ze všech jediný.

Ten květ má stvol,

ten květ má vztah,

silný stvol smyslů

v temnotách,

tah ze dna až,

jenž s hladinou,

s hladinou nás

ji pojí.

Stojatou vodu přinuťte,

ta zrcadlem

ať stojí!

—

Dotud se básni učí zpaměti,

až je jí náhle plná, plná hlava.

A ona z úst se začne vraceti,

a klesá vnitřní tlak,

a to je tajemství,

proč chrliče jsou věcmi míň než jiné.

Tak paní z Magdaly, jíž každý den,

a každá noc, vše bylo vršením,

pták vzduchem plul,

aby byl zachycen,

a Někdo milován, jako se poslouchá

šum řeky ponorné,

a kudy ona plyne,

tak paní z Magdaly, když všeho bylo tolik,

jak mělo být, se jenom obrátí,

a vyjde. Tiše, nezvučně.

Neboť si nechala jenom jediný náramek.

A ještě docela černý.

—

Krajiny věčně zpožděné,

později zvuk než sekyra,

kdo si však na to vzpomene…

Čím větší měsíc, větší mráz,

nevane vítr, jenom shání,

a jak vyměšování

jde přirozeně tady čas.

Pak osamělá stavení,

světýlka v oknech, po lžičce.

Co zbude? Postel. Aniž v ní

chytrák, jenž od ní slibuje si

něco, co vlaje nebo děsí,

si může dopřát, kolik chce.

Řetězy do bud. Co v nich spí?

Raděj to nechte být a spat.

Psi velmi lidských tajemství.

A mladá žena s řetízkem

na něžné šíji ví už týden,

proč jí byl dán dřív, nežli slíben.

Ví, co zde znamená dát.

Tak tráví kravský žaludek,

složitě, zvolna, svíráním,

jak prožívá se tady život.

Co blízko je, je o to dál,

hrob je si nutno zakoupiti,

a žalem nutno zahynout.

Šla tudy. Vím to jistě. Šla.

Lhostejnost, která nemá k čemu,

odříkání, jež nemá proč,

zbyly tu po ní. V každém dešti

vidím ji kráčet, bez myšlenek,

s jediným černým náramkem,

přes pole starou cestou k brodu,

který se v noci rozvodnil,

každý ji zná, ač její jméno

je zakázáno domyslet —

skutečnost horší nežli pití,

a nemoc hlubší nežli sen,

všednost nad všechna rajská křídla,

mi nechala. Proč divit se mi,

že pro ni žiji v této zemi

svůj osud mdlý a veškerý,

každá zeď, která skličuje mne,

je zdí kol její nádhery,

je hradbou její zvůle temné.

Jsou

Jsou takoví a takoví...

Jsou kdesi květy, které

mdlé chlopně modrých sametů

shrnou, jak v Miserere

omdlelé krásné travičce

se ústa porozhrnou, aby zjevné bylo

přísavné ústrojenství jejich.

Jazyk, zuby, stín...

Dech cítím téci v tom,

je plný háčků zpětných,

a za polibků, jejichž počátek

počátkům leptu podobá se,

přilne docela

k rtům jiným.

A ty jako hmyz

na prahu vůně zajdou, dobzučí

ve slinách ošemetných.

Jsou ústa a jsou květiny,

co jako plevel duší jdou

a její sáhy stráví.

Bývá mi po nich ve zraku

jak od popele bílo.

Těm květům samo podnebí

tvar zvnitra vykroužilo:

Onen tvar ušlechtilé,

vlhké hadí hlavy.

A pak. Je kvítek podléšky,

krejcárek pro chudinu,

co okaríně ptáčníka

tmu v dírce nepřikryje.

Květinka v bohu, jenom tak,

jíž ptáme se jak děťátka,

čí je.

Jsou takoví a takoví...

Ti jedni nalomeni

ve směru hudby snů a harf

akordy tichými

se svažují a mění.

A jinde v lese chropotů

šedivá lana chobotů

se drtí, zápasíce němě.

A ví jen jejich jasná noc,

a s nocí musí vědět země,

co rozdrceno, zašlapáno

nazmar přišlo tu.

Jsou takoví a takoví...

My tupí myslíme,

když nakonec to obé před smrtí se schýlí,

že stejně, stejně vyčítat

jim smíme ochabnutí, pád,

protože nestačili —

Železný anděl

Mlynářova rakev,

ach ta vážně tančí,

rozvážně a s citem

k hrobu nesena.

Moučný červ se vrací

do své rodné mouky.

Odňal Bůh.

Leč pozůstalým

trnou ramena.

Shora řídký azur,

dole mastná hlína —

hádejte, co volí

lidská chamtivost!

Život, ten byl při ní

chován pro okrasu.

Zbyl jen pohřeb. Zbyl jen

černý páví chvost.

Nad rovem ční anděl.

Křídla má, je dutý.

Na široké tváři

úsměv jako trám.

Lokty v tichu lupou,

střeva v hloubce tráví.

Ještě jeden citát,

že se přestal zmítat

mlynář — a je sám.

Hrobník snímá klobouk

z úcty k svému dílu,

dojat hladí zrakem

kříže železné.

Každý pod tím skončí,

klid si pod tím najde.

Jména rodu dbalí

platí pozůstalí

za něj nálezné.

Mrzuté je na tom

holé pomyšlení,

že kdy trouba soudu

všechno zburcuje,

že jak bříška kytar

puknou tyto hroby.

Hle, hrobník se zlobí.

Hořký jako kaštan

zajde za túje.

Milý Bože, dopřej

mně, jenž má rád lidi,

aby hlídal rov můj

anděl z železa.

Má to svoji váhu,

i když křídla to má.

Takový hrob těžko,

těžko vyhřezá,

a kdo se má dívat,

jak by dobrý hrobník

nad svým dílem v troskách

vztekem oněměl?

Pane, vím, co je to.

Já též jedné noci

místo svého srdce

hořký kaštan měl.

Tis

Bývá v něm plno hrdliček.

Ty jistě přilétly sem

jen pro mne, který toužívám

též srdce v peří mít.

Je tu tak sladce, pradávně,

a dlouze, pod tím tisem,

jenž v orloji své koruny

má vteřinový svit,

kde vidlice a pahýly

jsou jak ti apoštolé,

kterým se vroubky zkazily,

a nevycházejí.

Má prasklé pero nadějí,

co ve mně sní tu dole.

A cítím, že mi do duše

teď polehounku sáhly

zlé ruce

mistra Hanuše.

Kateřina Sforzová

Můj hrad jste oblehli.

Teď občas bludná koule

se o korouhvičky mých věží otírá

a o mé vojáky.

Ti, rumplujíce v bubny, blaženi,

nešetří volské kůže více nežli své.

Tam vzadu do šíra

vás obzor obklíčil zas, takže dvojaký

je tento zmatek, plápol korouhví

a řvaní.

Je svatební noc muže jediná,

je vojna, odevzdání.

Mé syny zajali jste.

A teď pyšni na ně

víc než já sama, vodíváte si je

na jednom tomtéž provaze

v dohledu mého zraku.

Jako se klisna provádí

dokola konírny...

Slyšte, jak po mých vousáčích

jde řehot nesmírný,

že k novým, k novým synům prý

jsem takto ponoukána maně,

že musím vína dolévat,

když bylo vyšplíchlo.

Hle, všichni chtěli by,

a rádi, přibíjeti

k žerdi, jež celá zůstala,

urvané prapory

mých dětí.

Můj hrad jste oblehli.

Sedm žab pod rákosím

si kdysi smyslilo,

že rybník ukřičí.

Ale on chladný

obrážel a kreslil,

jak dopadá to s žábami,

když poulí žabí zrak.

Myslíte na zázrak?

Jen bijte, chlapci, bijte dál,

a do bláznivé kůže,

až blahem změknou kolena,

svět ať se kotoulí...

Mám děti tehda, jsou-li mé.

A nejsou-li…

Staletí pozděj — v čas, kdy horká žniva

vlají svou sukní nesmírnou,

až zem se obnaží —

ach, Kateřino Sforzová,

to gesto zaráží.

Je tomu přec už tolik let,

co vás tak viděli.

A dosud se váš horký smích

nad lánem tetelí.

Já taky

Nejen centurio, co hnal karabáčem

zchvácená mužstva, která v poušti řídla

hůře, než řídnou

dětské řasy pláčem

— slyšíte, tam v pouštích

zmije měly křídla,

a přeludy jak prázdné

kůže visely,

hlavami dolů, jako na jatce!

A pot, který tupě lízali si z těl,

byl mdlý a kyselý.

Kdo zmizel, nebyl,

vedrem propad se.

Ať slunce žralo zaživa.

Pluk šel. —

Vídávám, jak centurio žene přesným bičem

zchvácená mužstva. Ta se doplahočí

spařená zbrojí, plačící v tom Ničem

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Básně.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.