Přeložil:

JAN LUSK

Ed McBain: Prachy

Vydání druhé, v nakladatelství Baronet první

Copyright © 1974 by Evan Hunter

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2329. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Bread vydaného nakladatelstvím

Random House, USA v roce 1974

Český překlad © 2020 Jan Lusk

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu © 2020 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2020 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1283-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1284-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Ed McBain

Prachy

Věnováno Yvonne a Jamiemu Hamiltonovým

Město v této knize není skutečné.

Lidé i místa, vše je vymyšlené.

Pouze popis policejní práce je založen

na zavedených vyšetřovacích metodách.

1

Byl srpen, venku pětatřicet stupňů a služebna nebyla klimatizovaná. Detektiv Steve Carella se potil horkem. Trojice točících se elektrických větráků jen vířila vzduch, který byl vlhký a zatuchlý. V jedné okenní tabulce zůstala díra, kterou tam udělal jakýsi výrostek, co měl náramnou legraci z házení kamenů, a tou se teď dovnitř dostávala všelijaká létající havěť. V detenční kleci v rohu spal prodavač drog, telefony na dvou opuštěných stolech vyzváněly a na další lince u svého stolu se bavil Cotton Hawes se svou přítelkyní. Carellovi se lepila košile na záda a radši by byl ještě pořád na dovolené.

Byla středa a on se vrátil do práce v pondělí. Půlka party z 87. revíru (aspoň mu to tak připadalo) ho vystřídala na dovolené a on tu seděl za psacím strojem a hromadou papírů. Byl to vysoký, statný chlap, který obvykle vypadal jako sportovec a díky šikmým hnědým očím trochu čínsky, ale teď byl unavený a kyselý, jako člověk, kterému se spodky nelítostně zařezávají do rýhy mezi hýžděmi, což ty jeho pomalu, ale jistě tohoto horkého srpnového dne dělaly.

Muž sedící naproti němu se jmenoval Roger Grimm a neměl nic společného s bratry Jacobem a Wilhelmem. Tvářil se chladně a odměřeně, i když byl naštvaný. Byl to zavalitý pomenší mužík těsně před padesátkou, oblečený v konzervativním proužkovém obleku, světle modré košili, modré kravatě tmavšího odstínu a bílých botách. V rukou držel lehký letní slamák a dožadoval se detektiva Parkera.

„Detektiv Parker má dovolenou,“ vysvětloval Carella.

„Tak kdo se zabývá mým případem?“ dotíral Grimm.

„O jaký případ se jedná?“ zajímal se Carella.

„Žhářství,“ odpověděl Grimm. „Minulý týden mi vypálili sklad.“

„A ten případ řešil detektiv Parker?“

„Jo, ten případ řešil detektiv Parker.“

„Detektiv Parker má dovolenou.“

„A co mám teď dělat? V tom skladu jsem měl dřevěné zboží za půl milionu. Celá zásilka lehla popelem.“

„To je mi líto,“ odtušil Carella, „ale o tom případu nic nevím, protože sám jsem se právě vrátil z dovolené. V pondělí. Vrátil jsem se v pondělí a dnes je středa a o vašem skladu nevím vůbec nic.“

„Myslel jsem, že na případech pracujete ve dvojicích,“ nedal se Grimm.

„Někdy ano a někdy ne.“

„Dobře, věděl byste, jestli měl detektiv Parker v tom případu partnera?“

„Ne, ale možná vám to dokážu zjistit.“ Otočil se ke Cottonu Hawesovi, který seděl u svého stolu dva metry od něj a pořád hovořil do telefonu. „Cottone, máš minutku?“

„Jasně, Christine, uvidíme se v osm,“ řekl Hawes a zašeptal cosi do sluchátka, zavěsil a zamířil ke Carellovu stolu.

Byl to velký chlap, metr devadesát na výšku a pětaosmdesát kilo, měl rovný, nerozbitý nos, pěkná ústa s širším spodním rtem a hranatou rozštěpenou bradu. Z jeho zrzavých vlasů vystupoval na levém spánku bílý pramen. Toho rána čtrnáctého srpna vypadal velmi hrozivě. Vůbec nebyl zlý, prostě tak vypadal.

„Ano, Steve?“

„Tohle je Roger Grimm,“ představil Carella návštěvníka. „Detektiv Hawes.“

„Dobrý den,“ pozdravil Hawes. Grimm sotva přikývl.

„Parker pracoval na případu žhářství, týkajícím se pana Grimma. Právě jsem mu vysvětlil, že je na dovolené, a pan Grimm by rád věděl, jestli s Parkerem na případu dělal ještě někdo.“

„Jo,“ přikývl Hawes, „byl to Kling.“

„Mohu tedy prosím mluvit s Klingem?“ zeptal se Grimm.

„Má dovolenou,“ odpověděl Hawes.

„Je snad celý policejní sbor na dovolené?“ ušklíbl se Grimm.

„Ne, my jsme tady,“ připomněl Hawes.

„Tak co kdybyste mi trochu pomohli?“

„Jakou pomoc si představujete?“ otázal se Carella.

„Lidi od pojišťovny se šprajcujou,“ vysvětlil Grimm. „Měli byste vědět, že můj sklad byl hlídán poplašným systémem napojeným na centrálu, a k tomu tam ještě byli dva noční hlídači a drahé protipožární zařízení na každém patře…“

„Jaký druh poplašného systému?“ zajímal se Carella, přitáhl si blok a uchopil tužku.

„Ten nejlepší. Velice důmyslný. Kombinace otevřeného a uzavřeného obvodu. Žhář vyzkratoval jeden obvod a druhý odstřihl.“

„Jak se dostal přes hlídače?“ chtěl vědět Hawes.

„Chloralhydrát. Oba je omámil. Taky rozbil hlavní přívod vody v suterénu budovy, takže když se oheň rozhořel, sprinklery neúčinkovaly.“

„Vypadá to, že se tam celkem pěkně vyznal.“

„Jo.“

„Máte nějaké nepřátele v obchodu s tím dřevěným zbožím, pane Grimme?“ otázal se Carella.

„Mám konkurenty.“

„Pověděl jste o nich detektivu Parkerovi?“

„Ano.“

„A?“

„Nic.“

„Co to znamená, že ‚nic‘?“

„Podle Parkerova názoru nikdo neměl dobrý důvod spáchat zločin, který mu vynese čtyřicet let vězení.“

„A co osobní nepřátelé? Víte o někom?“ přidal se Hawes.

„Každý má osobní nepřátele,“ opáčil Grimm.

„A kdo z nich by byl schopný něčeho takového?“

„Jediný, kdo mě napadá, je chlap, s jehož manželkou jsem si začal krátce po jejich rozvodu. Je už zase ženatý a s novou ženou má dvě děti. Když ho Parker vyslýchal, sotva si pamatoval moje jméno.“

„Hm,“ přikývl Carella. „Co máte za potíže s pojišťovnou?“

„Pojišťovnami. Není v tom jen jedna. Pět set tisíc dolarů je velká částka, rozdělily se o riziko. Teď se obrátily na jednu z těch obřích zajišťoven a požádaly ji o vyřízení nároku. A zajišťovna jim odpověděla, aby nic nevyplácely, dokud žháře nechytnou, nebo dokud si policie a hasiči nebudou jisti, že jsem si ten zatracenej barák nepodpálil sám.“

„A podpálil jste si ho sám, pane Grimme?“

„Jistěže ne,“ odsekl Grimm uraženě. „V té budově bylo zboží za půl milionu. Měl jsem ho vyskladnit před dvěma dny… to bylo dvanáctého, je to tak?“

„Správně, pondělí dvanáctého.“

„Přesně tak, dvanáctého mělo být zboží pryč. A mezitím sedmého, minulou středu, někdo sklad zapálil. Obvykle vystavuji faktury ve stejný den, kdy odesílám zboží, a splatnost je deset dnů. Kdyby zboží v pondělí odešlo, jak jsem plánoval, někdy příští týden bych dostal zaplaceno, rozumíte?“

„Ne tak docela,“ přiznal Carella. „Zaplatil jste pět set tisíc dolarů za zboží, které shořelo, je to tak?“

„Ne, zaplatil jsem zhruba půlku. Čtyři německé marky za kus, což dělá asi dolar a čtvrt, včetně daně.“

„Takže jste zaplatil přibližně dvě stě padesát tisíc, ano?“

„Přesně tak. A zboží jsem pojistil na pět set, protože tolik bych dostal od svých zákazníků deset dní po odeslání zboží. Pět set tisíc dolarů. To je přiměřená tržní cena za pevnou objednávku a na tu jsem taky zboží pojistil.“

„Takže v čem je problém?“

„Další zásilka z Německa má přijít osmadvacátého. Ale teď nemám co prodávat, a když mi pojišťovny neuhradí ztrátu, jak zaplatím za zboží, až sem dorazí?“

„Tohle nové zboží,“ zamyslel se Carella, „je stejné, jako to staré?“

„Malá dřevěná zvířata, ano,“ přisvědčil Grimm. „Čtyři sta tisíc malých dřevěných zvířat, za které mám zaplatit půl milionu dolarů při převzetí. Ale když nebudu mít peníze, jak za dodávku zaplatím?“

„Proč prostě objednávku nezrušíte?“ navrhl Hawes.

„Nezruším?“ zděsil se Grimm. „Je to zlatý důl, proč bych to měl rušit? Podívejte, vysvětlím vám to, ano? Umíte počítat?“

„Z algebry jsem měl výbornou,“ přisvědčil Hawes.

„Cože?“ nechápal Grimm.

„Na střední škole. Algebra za jedna.“ Hawes byl na svou dovednost patřičně hrdý, ale s Grimmem to ani nehnulo. Měl na mysli peníze – a peníze a matematika jsou jen vzdálení příbuzní.

„To bylo tak,“ jal se vyprávět Grimm. „Loni jsem přišel k nějakým penězům, a tak jsem hledal investiční příležitost s dobrým výnosem, rozumíte mi? Náhodou jsem se těsně před Vánocemi dostal do západního Německa a tam jsem viděl tyhle malý dřevěný zvířátka – psy, kočky, králíky, podobný serepetičky, asi deset centimetrů vysoký, všechny ručně vyřezávaný. Prodávaly se za dolar a čtvrt za kus, takže jsem vsadil balík a koupil jsem jich sto tisíc.“

„To vás stálo sto dvacet pět tisíc,“ spočítal rychle Hawes, aby Grimmovi dokázal, že na jeho jedničku z algebry by se nemělo jen tak zapomínat.

„Správně, stálo mě to sto dvacet pět tisíc.“

„To je dobrý risk,“ uznal Carella a pokusil se spočítat, jak dlouho by při svém ročním platu 14 735 dolarů šetřil na 125 000 babek.

„Nakonec ani ne,“ usmál se samolibě Grimm. „Tady jsem je prodal za dvě stě padesát – svůj vklad jsem zdvojnásobil. A začal jsem točit objednávky jako blázen. Vzal jsem celých dvě stě padesát tisíc a koupil další várku malých dřevěných zvířátek.“

„Za dvě stě padesát jste mohl koupit…“

„Dvě stě tisíc kusů,“ dořekl Grimm.

„Dvě stě tisíc kusů, správně, správně,“ řekl Hawes nejistě.

„A právě ty shořely v tom skladišti,“ uzavřel Grimm.

„Problém vidím v tom,“ zamyslel se Hawes, „že jste měl všechna tahle dřevěná zvířátka připravena k odeslání…“

„Správně.“

„A zákazníci by vám za ně zaplatili pět set tisíc dolarů…“

„Ano, přesně.“

„… a těmito penězi byste zaplatil další zásilku, která má přijít osmadvacátého.“

„Čtyři sta tisíc kusů,“ přikývl Grimm.

„Čtyři sta tisíc kusů,“ souhlasil Hawes. „To je hromada dřevěných zvířátek.“

„Obzvlášť když si uvědomíte, že jsem je mohl prodat za milion dolarů.“

„No, problém rozhodně máte,“ uznal Hawes.

„Proto jsem sem dnes přišel,“ připomněl Grimm. „Abych trochu zatlačil na Parkera. Jsem tady v zoufalé situaci, a on si někde vyvaluje šunky na sluníčku.“

„Co chcete, abychom udělali, pane Grimme?“ zeptal se Carella.

„Chyťte toho žháře. Nebo se aspoň za mě zaručte. Řekněte zajišťovně, že jsem čistý, že s tím požárem nemám nic společného.“

„Neznám žádného policejního důstojníka, který by něco takového při smyslech udělal, pane Grimme. Až příliš mnoho lidí si zapaluje vlastní podniky. Vaše zboží bylo pojištěno na pět set tisíc dolarů. To je spousta peněz. Jsem si jist, že detektiv Parker prověřoval možnost, že jste to udělal sám.“

„Proč bych to dělal? Mám závaznou objednávku na celý objem. Zboží jen čekalo na odeslání!“

„Jen se snažím vysvětlit, proč byl detektiv Parker tak opatrný.“

„A co mám teda dělat?“ zeptal se Grimm a olízl si rty. Náhle vypadal velmi zamyšleně. „Jak dlouho bude Parker pryč?“

„Dva týdny.“

„A jeho partner, už nevím, jak se jmenuje?“

„Kling. Taky dva týdny.“

„Takhle to nejde. Podívejte, musíte mi pomoct.“

„My vám pomáháme, pane Grimme,“ řekl Carella.

„My vám pomáháme,“ zopakoval Hawes.

Grimm si je skepticky prohlédl. „Vím, že když na pojišťovny trochu zatlačím, za tři, čtyři týdny, nejvýš za měsíc, mi zaplatí. Ale to je pozdě. Potřebuju ty peníze za čtrnáct dní, až sem připluje loď ze západního Německa. Jinak mi náklad nepředají a budu v bryndě. Musíte toho chlapa chytit, než moje zboží dorazí.“

„Je to Parkerův případ,“ připomněl Carella.

„No a? Nevypomáháte si navzájem v případech?“

„Někdy. Ale většinou má každý dost své práce a…“

„Tohle je mimořádnost,“ řekl Grimm a pak to zopakoval, jako by to detektivové napoprvé neslyšeli. „Tohle je mimořádnost. Je tu časový faktor. Musím dostat peníze z pojistky, než připluje loď. Můžete mi vy dva pomoci? Jste tu tak příšerně zaneprázdnění, že nedokážete pomoci poctivému občanovi, který přišel o všechno a snaží se znovu dostat na nohy? Žádám toho po policejním sboru moc?“

„Nechápete, jak to chodí,“ vysvětloval Hawes.

„Nezajímá mě, jak to chodí. Vy máte chránit nevinné, to snad víte. Místo běhání po ulicích a otravování děcek, že kouří trávu, proč neděláte to, za co vás platí?“

„Už dvě hodiny jsem žádný děcko neotravoval,“ odtušil suše Hawes.

„Dobře, dobře, omlouvám se,“ pospíšil si Grimm. „Vím, že těžce pracujete, a chápu, že si musíte práci nějak zorganizovat, aby vás nezavalila. To je mi jasné. Ale snažně vás prosím, pomozte mi s tím. Ohněte trošku pravidla a převezměte Parkerův případ, dokud bude na dovolené. Pomozte mi najít toho parchanta, co mi vypálil barák. Šel bych za soukromým detektivem, ale jednoduše nemám peníze. Prosím. Pomůžete mi?“

„Uvidíme, co se dá dělat,“ slíbil Carella. „Projdeme záznamy a uvidíme, co všechno Parker zjistil. Pokud tam bude stopa, kterou budeme moci sledovat, půjdeme po ní.“

„Děkuju vám,“ řekl Grimm. „Moc, moc vám děkuju.“ Sáhl do peněženky. „Tady je moje vizitka. Číslo do kanceláře a domů. Prosím zavolejte mi, když cokoli zjistíte. A samozřejmě, jestliže něco vypátráte…“

„Dáme vám vědět,“ ujistil ho Carella.

„Díky,“ zopakoval Grimm, nasadil si slamák a vyšel brankou v laťkovém dřevěném zábradlí, které oddělovalo služebnu od chodby.

Oba dva čekali, dokud nebude z doslechu. Pak promluvil Hawes.

„Vážně to chceš po Parkerovi vzít?“

„No, každopádně se podívám, co má.“

„Podle mě,“ řekl Hawes, „si Parker umí vyřešit svoje případy sám.“

„Jo, to je pravda,“ pokrčil rameny Carella.

Hawes se podíval na hodiny. „Bude ti vadit, když odejdu o chvilku dřív? Mám večer rande.“

„Jen jdi,“ usmál se Carella. Také se podíval na hodiny. „Meyer a Brown nás stejně přijdou brzo vystřídat.“

„Tak ahoj zítra.“

„Ahoj.“

Hawes si utáhl kravatu, oblékl si sako a opustil služebnu. Carella se podíval do svých načmáraných poznámek, zasunul do psacího stroje list papíru a začal vyťukávat:

Vždycky bylo přehlednější prohlédnout si fakta v tabulkové formě.

Grimm loni získal trochu peněz (125 000 dolarů nebylo v Carellově okolí zrovna trochu, a Carella byl zvědavý, jak přesně k nim Grimm přišel) a investoval je do malých dřevěných zvířátek, které zde prodal za 250 000 dolarů. Ty pak znovu investoval do druhého dřevěného zvěřince, na který měl pevnou objednávku za 500 000 dolarů. Těmito penězi plánoval zaplatit třetí zásilku těch malých potvor, s termínem dodání dvacátého osmého tohoto měsíce, obratem je prodat a udělat ze sebe milionáře. To by byla pěkná práce, pokud by se vám to podařilo. Ale všude kolem jsou nepřející duše a někdo byl evidentně odhodlán zajistit, aby se to Grimmovi nepodařilo.

Milion dolarů, pomyslel si Carella. Za nákup a prodej dřevěných zvířátek. Až přijde večer domů, řekne svému synovi Markovi, že ze zločinu žádné výdělky nekynou, rozhodně ne na straně policajtů, a už vůbec ne na straně padouchů. Je třeba se vrhnout na malá dřevěná zvířátka. Tam leží budoucnost, synu. Malá dřevěná zvířátka. A April, Markovo dvojče, bude s vykulenýma očima poslouchat a přemýšlet, jestli si Carella dělá legraci a proč jí neporadil podobnou profesní dráhu. Je snad její otec mužské šovinistické prase? (Asi by to spíše vyslovila tak, jak to pochytila z televize jako „mužské šoubyznystické prase“.) Teddy, jeho manželka a matka jeho dětí, by mu doslova očima visela na rtech s tichým pobaveným výrazem ve tváři. A pak by možná rukama odpověděla, znakovou řečí hluchoněmých, které rozuměla celá rodina, a pověděla by dětem, že jejich táta jen žertuje, že budoucnost neleží v malých dřevěných zvířátkách, nýbrž v lisovaném odpadu, který je po ošetření radioaktivními izotopy prakticky nezničitelný a dá se řezat, hoblovat, formovat, tvářet a používat úplně na všechno. Jediný problém je, jak se pak zbavit nezničitelných věcí vyrobených z tohoto speciálně ošetřeného odpadu. Odpad, řekne jim. On bude trvat na dřevěných zvířátkách.

S úsměvem se jal procházet spisy.

Cotton Hawes, který byl svobodný, neměl děti (aspoň žádné, o kterých by věděl), jež by poučil o nadějné kariéře. Jeho otec, který ho hrdě pojmenoval po Cottonu Matherovi, puritánském knězi, mu kdysi řekl, že jediné, na čem záleží, je služba Bohu. Hawesovi to dlouho leželo v hlavě. Nosil to v sobě celou pubertu, kdy jediné, na čem záleželo, se ukrývalo kdesi pod sukní každé středoškolačky, která mu svůdně vstoupila do zorného pole. Nosil to v sobě během služby u námořnictva, kdy jediné, na čem záleželo, bylo přežít, což na palubě torpédového člunu nebylo zdaleka jisté. A nosil to v sobě, když vstoupil do policejního sboru, kde Bohem byla spravedlnost (jak si zprvu myslel) a později pomsta (dokud nedozrál) a po jeho přeřazení na 87. revír se Bůh zhmotnil v osobě Stevea Carelly (který, jak Hawes později zjistil, byl jen obyčejný smrtelník jako on sám). Už to nebyl kluk, který poslouchá svého otce, dobrého a slušného člověka (třebaže byl trochu fanatik v otázce víry), aby mu radil, jak správně žít. Ve skutečnosti nepotřeboval nic dalšího než příklad, jakým mu otec byl už jen svou prostou existencí. Hawes se snažil být dobrým a slušným člověkem. Nevěděl, nakolik úspěšně, ale snažil se.

Z rande s Christine Maxwellovou, s níž se seznámil před mnoha lety během vyšetřování několikanásobné vraždy v knihkupectví, se vrátil až ve tři ráno. Zavolal záznamovou službu a zjistil, že když byl pryč, volal Steve Carella a nechal mu vzkaz, ať zavolá bez ohledu na to, kolik bude hodin. Okamžitě vytočil Carellovo číslo domů do Riverheadu.

„Ano?“ zamumlal Carella ospalým hlasem.

„Steve, tady Cotton. Promiň, že tě budím, ale tvůj vzkaz…“

„Jo, jasně,“ uklidnil ho Carella. Pomalu se probouzel. Na chvíli se odmlčel. „Roger Grimm chvíli po půlnoci volal na služebnu. Vzal to Meyer.“

„Co se děje?“ zajímal se Hawes.

„Zatímco byl večer venku, někdo mu do základů vypálil dům. Ráno se pojedu podívat na ten sklad. Myslíš, že bys zajel do Loganu podívat se, co provedli s domem?“

„Jasná věc, Steve. V kolik tam mám být?“

„Je desátá moc brzo?“

„Ne, to zvládnu,“ řekl Hawes a při pohledu na hodinky vzdychl.

2

Ráno cestou na předměstí Logan Hawesovi přišlo, že Roger Grimm si mohl podpálit vlastní dům s tím, že získá nějaké peníze z pojistky, aby měl k dispozici hotovost, s níž by zaplatil alespoň část těch krámů, které mu měly přijít z Německa. Dorazil do Loganu ve čtvrt na jedenáct a jediný pohled na dům, v jakkoli neradostném stavu byl, ho přesvědčil, že možnost pojistného podvodu je rozhodně namístě. Dům usazený na půlakrové parcele ve čtvrti luxusních rezidencí musel mít před požárem cenu minimálně čtvrt milionu dolarů.

V tuto chvíli byla jeho cena nulová. Požár byl založen navýsost odborně. Přestože hasiči dorazili během pár minut, dům stihl skoro celý shořet, tudíž se více věnovali záchraně okolních sídel než Grimmova domu. Srpen byl velmi suchý a neměli zájem, aby jim pod rukama vzplál nekontrolovatelný požár. Důkladně zakropili střechy a živé ploty a oheň lokalizovali, takže jediná věc, která lehla popelem, byl Grimmův dům.

Hawes zaparkoval svůj kabriolet Pontiac a po příjezdovém oválu došel k doutnajícím troskám. Grimm stál na dlážděné verandě před ohořelým rámem, v němž bývaly zasazeny vstupní dveře. Měl na sobě bílé kalhoty a tmavě modrou sportovní košili s krátkým rukávem. Ruce měl zastrčené v zadních kapsách a hleděl skrz futra, jako by za nimi chtěl zahlédnout zdání domova. Uslyšel Hawese přicházet a prudce se otočil. Ve tváři měl bolestný a nepřítomný výraz.

„Ach, dobrý den,“ hlesl.

„Byl pojištěný?“ zeptal se Hawes.

„Co? Aha. Ano. Ano, byl pojištěný.“

„Na kolik?“

„Tři sta tisíc.“ Otočil se zpátky k troskám. „Nechal jsem na něm spoustu práce. Tohle není jako ten sklad. To byly jen peníze, hromada dřevěných krámů, která představovala peníze. Tohle je něco jiného. Tady jsem bydlel.“

„Kdy k tomu došlo?“

„Hasiči zaznamenali hovor o půl dvanácté.“

„Kdo volal?“

„Soused odvedle. Chystal se do postele, když se podíval z horního okna a uviděl plameny. Hned volal hasiče.“

„Jak se jmenuje?“

„George Aronowitz.“

„Jdeme se na to podívat,“ řekl Hawes.

„Ne,“ zavrtěl Grimm hlavou. „Já nejdu. Počkám na vás tady.“

Vykradení bytu je samo o sobě zhanobení a na nic není tak smutný pohled jako na oběť vloupání. Stojí uprostřed narušeného soukromí, rozházené šaty, osobní věci ve spěchu a bez úcty přehrabané, a vidíte jen bezmocný vztek a dětskou bezbrannost. Ohroženost, křehkost a ano, smrtelnost duní ze zdí vypleněného hradu a v tu chvíli člověk cítí, že on, jeho já, už není v bezpečí před zlovolným, záměrným ublížením od cizí osoby. Vražda je samozřejmě ta největší krádež. Sebere člověku nejen jeho majetek, ale i život. Žhářství se k ní blíží.

Je nesporně vzrušující hledět do hučících plamenů. Možná to má kořeny v dávných dobách, kdy neandertálec křesal pazourkem do troudu a překvapeně uskočil nad zázrakem, který vytvořil. Nebo možná je to ještě hlubší, něco temného a zlého, co člověka nutí reagovat na nekontrolovaně zuřící požár, co odráží jeho vnitřní touhu po divoké, nespoutané svobodě – ach, dokázat se tak postavit a vzepřít, vykřičet vzdor a uchvátit bezvýhradnou a respekt budící pozornost, okázale terorizovat, vládnout nezpochybnitelnou silou a nakonec zvítězit! Není divu, že někteří žháři sledují své dílo v naprostém omámení, kalhoty jim vzdouvá erekce a nakonec sami vystříknou, když hasičské hadice nezvládají krotit běsnící plameny. Oheň je vzrušující a nahé opice reagují spontánně. Konečné zúčtování žádné vzrušení nepřináší. Hasič nebojuje s ohněm, ale s věcmi, které hoří. Zalévá je vodou, dusí oxidem uhličitým, zatíná do nich sekeru, dělá, co může, aby zničil věc, protože oheň je jen parazit, který se na ní přiživuje, a pokud zabije věc, zabije i oheň. V troskách domu Rogera Grimma bylo plno mrtvých věcí. Ležely promočené a kouřící jako roztrhaná těla na bitevním poli, ubohé zbytky toho, čím bývaly, dokud měly vlastní život.

Jako archeolog v duchu rekonstruující hliněný džbán z ucha nebo hrdla se Hawes upjatě brodil troskami a nacházel ohořelé, zpuchřelé a roztavené zbytky toho, co kdysi bylo gaučem, gramofonem, zubním kartáčkem, džbánem na martini. Během požáru v domě nebyla živá duše, jen věci, které kdysi žily a nyní byly mrtvé. Dokázal pochopit, proč Grimm neměl žaludek na to, šlapat v téhle bezútěšné zkáze. Vytrvale pátral po stopách zařízení, které požár vyvolalo, ale nic nenašel. Loganská policie, upozorněná na pravděpodobnost žhářského útoku, nepochybně celé místo důkladně prohledá a možná najde víc než on. Hawes o tom však pochyboval. Vyšel ven, krátce promluvil s Grimmem, řekl mu, že zůstanou ve spojení, a šel vedle k domu souseda Aronowitze.

Hospodyně ho informovala, že pan Aronowitz v devět hodin ráno odjel do práce a bude k zastižení ve své kanceláři ve městě. Dala Hawesovi jeho pracovní číslo a navrhla, aby panu Aronowitzovi zavolal. Neprozradila jméno ani adresu firmy, pro niž pracoval. Hawes nasedl do auta, dojel k nejbližší telefonní budce a vytočil číslo, které dostal od hospodyně. Ve sluchátku se ozvalo: „Blake, Fields a Henderson, dobrý den.“

„Dobrý den,“ řekl Hawes. „George Aronowitze, prosím.“

„Okamžik,“ řekl hlas.

Hawes čekal. Na lince se ozval jiný hlas.

„Umělecké oddělení.“

„Pana Aronowitze, prosím.“

„Má obsazeno, můžete počkat?“

Hawes čekal.

„Už to zvoní,“ řekl hlas a téměř okamžitě byl spojen s třetím hlasem.

„Kancelář pana Aronowitze.“

„Mohu s ním prosím mluvit?“ otázal se Hawes.

„Smím se zeptat, kdo volá?“

„Detektiv Hawes, 87. revír.“

„Ano pane, okamžik.“

Hawes čekal. Když dostal George Aronowitze na linku, byl ten právě uprostřed věty.

„… chci ty barvotisky zpátky do půlnoci, nebo mu nakopu prdel. Přesně takhle mu to řekněte. Ano, haló?“

„Pan Aronowitz?“

„Ano?“

„Tady detektiv Hawes. Vyšetřuji požár u Grimmů a potřeboval bych od vás pár minut…“

„Ano.“

„Můžu se u vás někdy během dne zastavit?“

„Nemůžeme to vyřídit po telefonu?“

„Raději bych si s vámi promluvil osobně.“

„Kdo jste říkal, že jste?“

„Detektiv Hawes.“

„Z loganské policie?“

„Ne, patřím k 87. revíru. Přímo tady ve městě.“

„To byl fajrák, co? Shořelo to až do základů. Kouknu se do diáře. Jak jste říkal, že se jmenujete?“

„Detektiv Hawes.“

„Detektiv Horse?“

„Hawes. H-A-W-E-S.“

„Jak rychle se sem dokážete dostat? V půl jedné mám pracovní oběd.“

„Kde sídlíte?“

„Wilsonova 933. Čtrnácté patro.“

„Já jsem teď v Loganu, dejte mi čtyřicet minut,“ požádal Hawes.

„Nashle,“ řekl Aronowitz a zavěsil.

Detektiv Andy Parker seděl v trenýrkách ve své kuchyni a pil z láhve pivo. Měl dovolenou a nebyl zrovna nadšený, že vidí Stevea Carellu. Carella, který z Parkera nebyl nadšený nikdy, ani za těch nejlepších okolností, si pohled na něj v trenýrkách taky neužíval. Parker vypadal jako vágus, i když byl zcela oblečený. Vsedě v trenýrkách na umakartovém stole, kdy se jednou rukou drbal v rozkroku a druhou do sebe klopil láhev piva, nevypadal příliš jako kandidát pro čtvrtletník Gentlemen. Vlasy měl rozcuchané a neholil se od soboty, kdy mu začala dovolená. Dnes byl čtvrtek a podle zápachu to vypadalo, že se nenamáhal ani s mytím.

Carella neměl Parkera rád. A Parker neměl rád Carellu.

Carella si o Parkerovi myslel, že je to lenoch a budižkničemu, zkrátka ten druh policajta, který dělá ostatním policajtům špatné jméno. Parker považoval Carellu za šplhouna a svatouška, zkrátka ten druh policajta, který dělá ostatním policajtům špatné jméno. Jen jednou v životě si Parker připustil, že Carella je možná ten druh policajta, jakým se mohl stát i on, jakým možná i toužil být, a bylo to tehdy, když našli mrtvolu s Carellovým průkazem a mysleli si, že Carella je mrtvý. Když ten večer ležel opilý s děvkou v posteli, zabořil hlavu do polštáře a zamumlal: „Byl to dobrej polda.“ Ale to už je dávno a Carella byl dokonale živý a zdravý a teď tu Parkera na dovolené otravoval s pitomým případem žhářství.

„Nevím, proč by to nemohlo počkat, až se vrátím,“ durdil se. „Kam ten spěch? Má ten chlap snad za manželku dceru starosty, nebo co?“

„Ne, je to jen prostý občan,“ řekl Carella.

„Jo, prostý vobčani se v tomhle městě dennodenně nechávají mlátit po hlavě a my si s řešením jejich případů dáváme na čas a některý rozlouskneme a některý ne. Tenhle chlap přijde kvůli ohni o hromadu dřevěných krámů a je hysterickej.“ Parker si krkl a hned to zapil dalším douškem piva. Dosud nenabídl Carellovi láhev, ale Carella byl připraven nádherně zamlaskat, pokud by projevil aspoň malou míru pohostinnosti vůči těžce pracujícímu kolegovi.

„Grimm se cítí být obětí,“ řekl Carella.

„Každej v tomhle městě je svým způsobem obětí. Co je na Grimmovi tak zvláštního? Já mám dovolenou. Copak on si nebere dovolenou?“

„Andy,“ prosil Carella, „přišel jsem sem jenom proto, že se ti nemůžu dovolat…“

„To je pravda, telefon jsem vyvěsil. Mám dovolenou.“

„… a nemůžu najít spis k tomuhle případu. Kdybys mi řek…“

„Žádnej spis není,“ odpověděl Parker. „Dělal jsem na tom jenom mizerný dva dni. Hlášení přišlo ve středu pozdě v noci a makal jsem na tom celej čtvrtek a pátek a pak mi začala dovolená. Kde by se vzal spis?“

„Copak nepíšeš hlášení?“

„Neměl jsem čas psát hlášení, měl jsem plno práce v terénu. Koukni, Steve, dřel jsem na tom případu a nepotřebuju od tebe poslouchat, že jsem to odfláknul. Prošel jsem to skladiště div ne s lupou a pinzetou a nenašel jsem nic.“ Začínal se dostávat do ráže. „Žádnou roznětku nebo zapalovač, žádný mechanický zařízení, žádný láhve, v nichž by mohla být hořlavina, nic. Mluvil jsem s…“

„Je možný, že ten požár byla nehoda?“

„Jak by mohla? Dva hlídači byli omámený, což znamená, že někdo je chtěl odklidit, chápeš? Fajn, proč asi? Aby mohl založit požár.“

„Myslíš si, že to mohl provést sám Grimm?“

„Ani náhodou. Všechno zboží bylo připraveno k expedici v pondělí ráno. Ve skladu nebyly žádný papíry nebo objednávky, tohle všechno má v kanceláři na Bailey Street. Proč by si to podpaloval? Je čistej.“

„Tak proč jsi to neřekl těm jeho pojišťovákům?“

„Protože jsem si nebyl jistej. Dělal jsem na tom teprve dva dny a zatím jsem měl jenom hromadu popela. Myslíš, že bych kvůli Grimmovi riskoval krk? Nebuď blázen, člověče!“

„Dozvěděl ses něco od těch nočních hlídačů?“ zajímal se Carella.

„Jsou to dva starý páprdové,“ vysvětloval Parker. „Sotva si pamatujou, jak se jmenujou. Oba přišli do práce v osm, vzpomínají si, že nějak kolem desátý se jim začalo chtít spát, a pak mají okno. Jeden padnul venku na dvoře. Druhej byl zrovna na obchůzce, když to na něj přišlo. Hasiči si nejdřív mysleli, že se nadejchal kouře, ale to nevysvětlovalo, proč je v bezvědomí ten venku. Taky ležel s hlavou v kaluži vlastních zvratků, takže někoho osvíceně napadlo, že je možná uspali. V nemocnici mu vzali krev a ukázalo se naprosto jasně, že má v sobě slušnou dávku chloralhydrátu. Fajn, takže co tu máme? Chloralhydrátu se neříká ‚uspávací kapky‘ pro nic za nic, ta věc účinkuje během pár minut. Ale oba hlídači přišli do skladu v osm a usnuli až za dvě hodiny. Řekli mi, že během tý doby se nikdo, vážně nikdo, k místu ani nepřiblížil. Takže kdo jim ty kapky dal? Když jsi tak žhavej tohle vyřešit, najdi toho, kdo jim to podstrčil. Nejspíš to bude ten samej chlap, co to potom zapálil.“

„Bude ti vadit, když si s těmi hlídači znovu popovídám?“ zeptal se Carella.

„Posluž si,“ usmál se Parker. „Já mám dovolenou. Než mi začala, udělal jsem všechno, co jsem moh, a nemám v úmyslu dělat cokoli dalšího, než mi skončí.“ Vstal, došel k telefonu, utrhl lístek papíru z bloku pod ním a něco na něj škrábal. „Tady máš jejich jména. Užij si to.“

„Díky,“ řekl Carella, vstal a zamířil ke dveřím. Teprve teď si Parker neochotně vzpomněl.

„Když už jsi tady, dáš si pivo?“

„Ve službě se nesmí pít,“ opáčil Carella a vyšel ven.

Umělecké oddělení firmy Blake, Fields a Henderson zabíralo celé čtrnácté patro domu na Wilson Avenue 933. George Aronowitz byl drobný zakrslý chlapík krátce po čtyřicítce, úplně plešatý a s mrožím knírem, který kompenzoval chybějící vlasy. Kancelář měl zařízenou do bíla – bílé stěny, bílý nábytek, bílé osvětlení – tak nejlépe vynikly nejrůznější plakáty, časopisové reklamy, fotografie a další kousky užitého umění, které sám buďto vytvořil, nebo objednal či se mu líbily. Všechny byly připíchnuté na zdi pomocí připínáčků, tak aby on připomínal silné božstvo spočívající ve vitrážovém okně nebo mozaikovém výklenku. Krátce si s Hawesem potřásl rukou, založil si krátké ruce na hrudi a opřel se v otáčecí židli.

„Sem s tím,“ vybídl ho.

„Chci vědět všechno o požáru z včerejší noci.“

„Něco po jedenácté jsem si všiml plamenů. Zavolal jsem hasiče a ti tam byli víceméně hned.“ Pokrčil rameny. „To je asi všechno.“

„Slyšel jste předtím něco?“

„Jako co?“

„Neobvyklé zvuky zvenku. Štěkání psů, přijíždějící auto, převrácenou popelnici, řinčení rozbíjeného skla? Něco mimořádného.“

„Zamyslím se,“ řekl Aronowitz. „Kolem pořád štěkají psi, takže to by nebylo nic mimořádného. Všichni kolem mají psy. Já psy nesnáším. Hnusná, špinavá zvířata, co vás bez sebemenšího důvodu kousnou do prdele.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Prachy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.