Anthony Doerr

Jsou světla, která nevidíme

Originální název: All the Light We Cannot See

Vydáno u Scribner, a Division of Simon & Schuster, Inc, New York, 2014

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2014 by Anthony Doerr

All rights reserved, including the right to reproduce this book or portions thereof in any form whatsoever.

Translation © Jakub Kalina, 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2015, 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9419-0 (epub)

ISBN 978-80-243-9420-6 (mobi)

Věnováno Wendy Weilové 1940–2012

V srpnu roku 1944 bylo historické opevněné město Saint-Malo, nejzářivější perla bretaňského Smaragdového pobřeží, téměř zničeno požárem… Z původních 865 budov zůstalo pouhých 182, z nichž žádná neunikla poškození.

– Philip Beck

Jak dobytí, tak využití moci by v této formě bylo naprosto nemyslitelné bez rozhlasu.

– Joseph Goebbels

Nula

7. srpen 1944

Lístky

Za soumraku se snášejí z oblohy. Poletují nad hradbami, točí se ve větru nad střechami a klesají do mezer mezi domy. Ulice jsou jich plné, jejich bělostná barva se odráží od dláždění. Naléhavá zpráva pro obyvatele města, píše se na nich. Okamžitě opusťte město.

Příliv stoupá. Nad městem visí měsíc, malý, nažloutlý a téměř v úplňku. Na střechách hotelů u pláže na východě a v zahradách za nimi šest jednotek amerického dělostřelectva krmí minomety zápalnými střelami.

Bombardéry

O půlnoci letí přes Lamanšský průliv. Je jich dvanáct a jsou pojmenovány po písničkách: Stardust a Stormy Weather a In the Mood a Pistol Packin’Mama. Hluboko pod nimi ubíhá mořská hladina skvějící se bezpočtem čepiček bílé pěny. Zakrátko navigátoři na obzoru spatří obrysy nízkých ostrovů osvětlených měsícem.

Francie.

Ve vysílačkách praská. Bombardéry pomalu, téměř líně ztrácejí výšku. Ze základen protiletecké obrany rozmístěných po pobřeží stoupají nitky červeného světla. Objevují se tmavé trosky potápějících se a zničených lodí. Jedna je zbavená přídě, druhou spalují mihotavé plameny. Na nejbližším ostrově kličkují mezi skálami panikařící ovce.

Z každého letadla vyhlíží průzorem střelec a počítá do dvaceti. Čtyři, pět, šest, sedm. Blížící se hradbami obehnané město na žulovém výběžku se střelcům jeví jako hnusný zub, něco černého a nebezpečného, poslední bolák, který je třeba vyříznout.

Dívka

V rohu města, ve vysokém a úzkém domě číslo čtyři na Rue Vauborel, v šestém a nejvyšším patře klečí nevidomá šestnáctiletá Marie-Laure LeBlancová nad nízkým stolkem, jehož celou desku pokrývá model. Je to miniatura tohoto města s replikami stovek domů, obchodů a hotelů mezi jeho hradbami. Katedrála s věží, mohutný starý hrad a řady pobřežních vil s komíny na střechách. Z pláže zvané Plage du Môle vybíhá štíhlý oblouk dřevěného mola, nad rybí tržnicí se klene síťované atrium a náměstí jsou posetá maličkými lavičkami, ne většími než jadýrka jablek.

Marie-Laure hladí konečky prstů centimetrový ochoz na vrcholu hradeb, které okolo celého modelu vykreslují tvar nepravidelné hvězdy. Vyhledává rozšířený prostor, na němž stojí čtyři ceremoniální děla namířená k moři. „Bastion de la Hollande,“ zašeptá a její prsty sestupují po malém schodišti. „Rue des Cordiers. Rue Jacques Cartier.“ V rohu místnosti stojí dva pokovené kbelíky, až po okraj plné vody. Naplň je při každé příležitosti, učil ji prastrýc. I vanu ve třetím patře. Nikdy nevíš, kdy zase přestane téct voda.

Její prsty se vracejí k věži katedrály. Na jih od Dinanské brány. Prochází se takto po modelu města celý večer, čeká na svého prastrýce Etienna, jemuž patří tento dům a který odešel předchozí noci, když spala, a ještě se nevrátil. A teď už je znovu noc, hodiny dvakrát opsaly kruh, v celé ulici je ticho a ona nemůže usnout.

Bombardéry zaslechne, když jsou pět kilometrů od města. Ševelení statické elektřiny. Hukot v mušli.

Když otevře okno, hluk letadel zesílí. Jinak vládne až děsivé ticho: neslyší motory, hlasy ani jiné hluky. Neslyší sirény. Neslyší kroky na dláždění. Dokonce ani racky. Jen příboj, který o ulici dál a šest pater níž omývá městské hradby.

A ještě něco.

Tiché rachocení, velmi blízko. Uvolní levou okenici a přejede prsty po lamelách pravého křídla. Přichytil se do nich list papíru.

Přičichne k němu. Čerstvý inkoust. Možná benzín. Papír je suchý: není venku dlouho.

Marie-Laure postává jen v punčochách u okna zády ke svému pokoji. Na horní desce skříně jsou vyrovnané mušle, na podlaze u stěny oblázky. V rohu je opřená její hůl a na posteli leží hřbetem vzhůru tlustý román v Braillově písmu. Hučení letadel sílí.

Chlapec

Pět ulic na sever vzbudil bělovlasého osmnáctiletého německého vojína Wernera Pfenniga tichý přerušovaný zvuk. Skoro jako když přede kočka. Nebo když mouchy narážejí do vnější okenní tabulky.

Kde to je? Nasládlá, trochu chemická vůně zbrojního oleje, hrubé dřevo nově vyrobených muničních beden, naftalínový odér ložního prádla – je přeci v hotelu. No jistě. L’hôtel des Abeilles. Hotel Včelín.

Ještě je noc. Ještě je brzy.

Od moře se nese hvízdání a dunění – spustili palbu.

Desátník protiletecké obrany spěchá chodbou ke schodišti. „Padej do sklepa,“ zavolá přes rameno. Werner zhasne svítilnu, sroluje deku do tašky a vyjde na chodbu.

Ještě nedávno byl hotel Včelín veselým místem se zářivě modrými okenicemi, ústřicemi na ledu v kavárně a bretaňskými číšníky s motýlky na krku, kteří leštili sklenice za barem. Chlubil se jedenadvaceti pokoji s výhledem na moře a vstupní halou s krbem velkým jako náklaďák. O víkendech tady popíjeli aperitivy Pařížané a před nimi příležitostně zástupci republiky – ministři a viceministři a opati a admirálové – a ve staletích před nimi větrem ošlehaní korzáři – zabijáci, piráti, námořníci.

Ještě předtím, než se budova proměnila v hotel, před celými pěti staletími, v ní bydlel majetný privatýr, který vyměnil pirátství za studium včel na pastvinách za Saint-Malo. Sepisoval si o nich poznámky a pojídal med přímo z pláství. V korunkách dubových portálů jsou stále vyřezaní čmeláci a břečťanem porostlá fontána na nádvoří má pořád tvar úlu. Werner si oblíbil pět vybledlých fresek na stropech těch nejhonosnějších horních pokojů, kde na modrém pozadí plují včely velké jako děti, statní líní trubci a dělnice s průsvitnými křídly, a nad šestihrannou vanou se skví třímetrová královna se složenýma očima a zlatě osrstěným zadečkem.

Během posledních čtyř týdnů se hotel proměnil, stala se z něj pevnost. Oddíl rakouské protiletecké obrany zatloukl všechna okna a převrátil každou postel. Opevnili vstup a všechna schodiště zaskládali bednami s protileteckými granáty. Ve čtvrtém patře, kde se zahradní pokoje s francouzskými okny otevírají přímo na hradby, se zabydlela stárnoucí vysokorychlostní protiletadlová zbraň zvaná osmaosmdesátka, která dokáže odpálit téměř desetikilový granát do vzdálenosti patnácti kilometrů.

Rakušané nazývali svůj kanon Její Veličenstvo a v uplynulém týdnu se o něj starali asi s podobnou péčí, jakou by dělnice věnovaly své královně: krmili ji oleji, opatřili hlaveň novým nátěrem, namazali jí kola a k nohám jí nanosili pytle s pískem jako obětní dary.

Vznešená acht acht, smrtonosná panovnice, která je měla všechny chránit.

Werner je na cestě do přízemí, když v tom osmaosmdesátka vypálí dvě těsně po sobě jdoucí rány. Je to poprvé, co slyší její hlas z takové blízkosti. Zní to, jako by se utrhla horní polovina hotelu. Klopýtne a zacpe si uši. Stěnami projíždí vibrace až k základům a zase zpět.

Werner slyší spěchající Rakušany, jak o dvě patra výše znovu nabíjejí, i slábnoucí jekot obou granátů, které se řítí nad oceánem, teď už tři nebo čtyři kilometry od hotelu. Jeden z vojáků si zpívá. Možná je jich víc. Možná zpívají všichni, osm mužů Luftwaffe, kteří za hodinu budou všichni po smrti.

Werner honí kužel světla ze své svítilny po vstupní hale. Mocná zbraň zahřmí potřetí a někde poblíž se tříští sklo, z komína se do krbu sype suť a stěny hotelu se chvějí jako rozeznělý zvon. Werner má obavy, že mu ten zvuk vyklepe zuby z dásní.

Rozrazí dveře do sklepa a na chvilku se zastaví, nic nevidí. „To je ono?“ ptá se. „Vážně jsou tady?“

Ale kdo mu odpoví?

Saint-Malo

V uličkách města se probouzejí poslední neevakuovaní obyvatelé. Někdo brblá, jiný si povzdechne. Staré panny, prostitutky, muži přes šedesát. Nerozhodní a nevěřící, kolaboranti a opilci. Jeptišky všech řádů. Chudí. Tvrdohlaví. Slepí.

Někteří spěchají do krytů. Jiní se přesvědčují, že je to jen cvičení. Další sahají po dece, modlitební knížce nebo balíčku karet.

Den D nastal před dvěma měsíci. Města Cherbourg, Caen i Rennes jsou osvobozena. Polovina západní Francie je svobodná. Na východě Sověti dobyli zpět Minsk. Polská Zemská armáda vede povstání ve Varšavě. Některé noviny se odvažují naznačovat, že válka se začíná obracet ve prospěch Spojenců.

Tady však nikoli. Nikoli v poslední baště této části kontinentu, v poslední německé opěrné základně na bretaňském pobřeží.

Tady si lidé šeptali, že Němci renovovali dva kilometry podzemních chodeb pod středověkými hradbami, že vybudovali nové obranné prvky, distribuční kanály, únikové cesty, ohromné podzemní komplexy. Pod pevností La Cité na poloostrově na druhém břehu řeky se mají ukrývat místnosti plné obvazů a munice, a dokonce i podzemní nemocnice, vybavená klimatizací, nádrží na vodu o objemu dvě stě tisíc litrů a přímou linkou do Berlína. Nacházejí se tam i plamenometné pasti, síť bunkrů s periskopy… Ve skladech leží tolik střeliva, že by mohli odpalovat do moře granáty po celý rok bez přestávky.

Šeptali si, že je tady tisíc Němců připravených zemřít. Nebo pět tisíc. Možná víc.

Saint-Malo. Město ze čtyř stran obklopené vodou. Jeho spojení s Francií je chabé: hráz, most, úzký pruh písku. V první řadě jsme Malonci, říkají obyvatelé Saint-Malo. Pak Bretonci. Francouzi, jen když už není jiná možnost.

V bouřkovém světle jeho žula září modrou barvou. Když je příliv hodně vysoký, moře se vkrádá do sklepů v samém středu města. Při nízkém odlivu naopak z vody trčí řasami porostlá žebra tisíce ztroskotaných lodí.

Za tři tisíce let zažil tento malý výběžek mnoho obléhání. Takové však nikdy.

Babička si bere do náručí řvoucí batole. Opilec, který o kilometr dál močí v postranní uličce za Saint-Servan, strhne z živého plotu list papíru. Naléhavá zpráva pro obyvatele města, čte na něm. Okamžitě opusťte město.

Z okolních ostrovů srší záblesky vypovídající o činnosti protileteckých baterií a z obrovských německých zbraní, umístěných ve městě, letí nad moře další vyjící granáty. Osmdesát Francouzů uvězněných v ostrovní pevnosti Fort National, vzdálené půl kilometru od pláže, se tísní na měsícem ozářeném nádvoří a hledí k nebi.

Čtyři roky okupace, a co jim teď nese hučení blížících se bombardérů? Vykoupení? Zkázu?

Rachot ručních zbraní. Chraplavý skřípot protiletadlového kanonu. Desítka holubů sedících na věži katedrály se rozlétá k moři.

Rue Vauborel 4

Marie-Laure LeBlancová stojí sama ve svém pokoji a čichá k papíru, jehož obsah si nemůže přečíst. V okolí vyjí sirény.

Dívka zavře okenice a utěsní okna. Letadla se blíží s každou vteřinou. Každá další znamená ztracený čas. Měla by uhánět dolů. Do rohu kuchyně, odkud vedou malá padací dvířka v podlaze do sklepa plného prachu a dek rozhryzaných od myší a dlouho neotevřených prastarých truhel.

Namísto toho se vrací ke stolku u paty postele a pokleká k modelu města.

Její prsty znovu nacházejí městské hradby, Bastion de la Hollande, úzké schodiště vedoucí dolů. V tomto okně, právě tady, ve skutečném životě jedna paní každou neděli vyklepává koberečky. A z tohoto okna jednou pokřikoval nějaký kluk: Koukej se na cestu, seš snad slepá?

Okenní tabulky se chvějí. Protiletadlové zbraně opět spustily.

Země se otočila zase o kousek dál.

Pod konečky jejích prstů se kříží Rue d’Estrées s miniaturní Rue Vauborel. Prsty míří doprava a počítají vchody. Jeden, dva, tři. Čtyři. Kolikrát už to dělala?

Číslo čtyři: vysoká zchátralá stavba, která patří prastrýci Etiennovi. Prožila v ní poslední čtyři roky.

A teď tady klečí v šestém patře, zatímco se k ní řítí dvanáct amerických bombardérů.

Zatlačí na maličké vstupní dveře, čímž se uvolní skrytá západka, a domeček vyskočí z modelu. Když ho sevře v dlani, je velký asi jako otcova krabička cigaret.

Bombardéry už jsou tak blízko, že se jí pod nohama klepe podlaha. V chodbě cinkají křišťálové ověsy lustru, visícího nad schodištěm. Marie-Laure otočí komín domečku o devadesát stupňů. Pak odsune tři dřevěné dílky tvořící jeho střechu a obrátí ho.

Do dlaně jí vklouzne kámen.

Je studený. Velký jako holubí vejce. Má tvar slzy.

Marie-Laure drží domeček v jedné ruce a kámen v druhé. Pokoj se zdá být křehký, chatrný. Jako by jeho stěny měly rozdrtit obří prsty.

„Papa?“ zašeptá.

Sklep

Pod vstupní halou hotelu Včelín se nachází sklep, který korzáři vykutali ve skalním podloží. Za bednami, skříňkami a děrovanými deskami s nářadím se skrývá žulová stěna. Strop podpírají tři masivní, ručně otesané trámy, které sem před několika staletími dotáhli koně z nějakého dávného bretaňského lesa.

Světlo jediné žárovky vrhá do prostoru mihotavé stíny.

Werner Pfennig usedl na skládací židli u stolu, zkontroloval stav baterií a nasadil si sluchátka. Před sebou má ocelové pouzdro s rádiovou stanicí a anténou, dlouhou jedna celá šest metru. Umožňuje mu komunikovat se stejným zařízením nahoře, dvěma dalšími protileteckými bateriemi rozmístěnými v městských hradbách a s velením posádky v podzemní základně na druhém břehu řeky.

Přístroj se s hučením zahřívá. Hlídka diktuje do sluchátek souřadnice a dělostřelec je opakuje. Werner si mne oči. Za ním jsou až ke stropu naskládané ukořistěné poklady: stočené tapiserie, pendlovky, kredence a ohromná rozpraskaná plátna s krajinkami. Na polici před Wernerem stojí osm nebo devět sádrových hlav, jejichž účel mu uniká.

Po úzkém dřevěném schodišti sestupuje mohutný rotmistr a sklání hlavu pod trámy. Mile se na Wernera usmívá a sedá si do vysokého křesla, čalouněného zlatým hedvábím. Ručnici si položí na silná stehna, kde vypadá spíš jako obušek.

„Už to začíná?“ ptá se Werner.

Volkheimer přikývne. Zhasne svítilnu a zamrká svými zvláštně jemnými řasami do šera.

„Jak dlouho to potrvá?“

„Dlouho ne. Tady dole jsme v bezpečí.“

Jako poslední přichází technik Bernd. Je to drobný chlapík s vlasy v barvě myší šedi a šilhavýma očima. Zavře za sebou dveře do sklepa, zajistí je mříží a sedne si do poloviny dřevěného schodiště se strnulým výrazem, který prozrazuje buď strach, nebo odhodlání, těžko říct.

Za zavřenými dveřmi vytí sirén pomalu slábne. Žárovka u stropu poblikává.

Voda, uvědomí si Werner. Zapomněl jsem na vodu.

Ze vzdáleného koutu města pálí druhá dělostřelecká baterie a vzápětí znovu spustí osmaosmdesátka nad jejich hlavami, hlasitě a výhrůžně, a Werner poslouchá, jak granát s jekotem letí k nebi. Od stropu se snáší příval prachu. Ve sluchátkách slyší, jak Rakušané nahoře pořád zpívají.

…auf d’Wulda, auf d’Wulda, da scheint d’Sunn a so gulda…

Volkheimer ospale zkoumá skvrnu na svých kalhotách. Bernd si funí do dlaní. Z vysílačky zní praskání a hvízdaní. Werner vzpomíná na domov: Frau Elena se sklání k jeho botičkám a zavazuje mu tkaničky na dva uzly. Za vikýřovým oknem tančí hvězdy. Jeho mladší sestřička Jutta má přes ramena přehozenou prošívanou deku a od levého ucha jí visí radistické sluchátko.

O čtyři patra výš Rakušané strkají do kouřícího závěru další granát, ověřují dráhu a zacpávají si uši před dalším výstřelem, ale tady dole Werner slyší jen hlasy svého dětství. Bohyně dějin shlíží na zemi. Jedině skrze ten nejžhavější oheň je možno dosáhnout očištění. Vidí les umírajících slunečnic. Hejno kosů, které vystřelilo z koruny stromu.

Bomby odpáleny

Sedmnáct, osmnáct, devatenáct, dvacet. Teď pod průzory ubíhá moře. A teď střechy domů. Dvě menší letadla zanechávají na obzoru kouřovou stopu a vedoucí bombardér svrhává svůj náklad. Ostatních jedenáct ho následuje. Nálože diagonálně klesají k zemi a bombardéry stoupají k nebi.

Vzduch se plní černými tečkami. Prastrýc Marie-Laury, zavřený s několika stovkami dalších ve Fort National půl kilometru od pobřeží, je pozoruje s přimhouřenýma očima a myslí si: Kobylky. Na mysl mu vytane přísloví ze Starého zákona, které slyšel kdysi dávno v nedělní škole: Kobylky, které nemají krále, a přece všechny vytáhnou válečně seřazeny.

Démonická masa. Vysypané pytle fazolí. Stovky roztržených růženců. Existují pro ně tisíce metafor a všechny jsou nedostatečné – čtyři pumy v každém letadle, celkem čtyři sta osmdesát, třicet tři tisíc kilogramů výbušnin.

Snášejí se na město jako lavina. Hurikán. Šálky kloužou z polic. Obrazy padají z hřebíčků. Ve zlomku vteřiny sirény nejsou slyšet. Nic není slyšet. Vše se ztrácí v ohlušujícím burácení.

Protiletadlové zbraně naposledy pálí. Dvanáct bombardérů se bez újmy otáčí do modré noci.

V šestém patře čísla čtyři na Rue Vauborel se Marie-Laure krčí pod postelí a tiskne si kámen i model domu k prsům.

Žárovka u stropu ve sklepě pod hotelem Včelín zhasíná.

Jedna

1934

Národní přírodovědné muzeum

Když otec poslal Marii-Lauru LeBlancovou na dětskou prohlídku muzea, kde pracoval, byla to vysoká a pihatá šestiletá Pařížanka s rapidně se zhoršujícím zrakem. Průvodcem byl shrbený starý hlídač, sotva vyšší než ona. Zaťukal koncem své hůlky do podlahy, aby si získal pozornost, a odvedl svých dvanáct svěřenců přes zahrady k pavilonům.

Děti sledovaly pracovníky muzea, jak pomocí kladek zvedají zkamenělou dinosauří kost. V komoře viděly vycpanou žirafu s ošoupanou srstí na hřbetě. Nahlížely do zásuvek preparátorů plných peří a drápů a skleněných očí a listovaly dvousetletým herbářem plným orchidejí, sedmikrásek a bylinek.

Nakonec vystoupaly po šestnácti schodech k pavilonu mineralogie. Průvodce jim ukázal achát z Brazílie a fialové ametysty a meteorit, o kterém tvrdil, že je stejně starý jako samotná sluneční soustava. Potom je v zástupu vedl po dvou točitých schodištích dolů a několika chodbami až k železným dveřím s jednou klíčovou dírkou.

„Konec prohlídky,“ oznámil.

„Ale co je za těmi dveřmi?“ zeptala se jedna holčička.

„Za těmi dveřmi jsou další zamčené dveře, o něco menší.“

„A co je za nimi?“

„Třetí zamčené dveře, ještě menší.“

„A za nimi?“

„Čtvrté dveře a páté a tak dál až k třináctým malým zamčeným dvířkům, která jsou velká jako bota.“

Děti se k němu zvědavě nakláněly. „A pak?“

„Za třináctými dveřmi,“ průvodce zamával neuvěřitelně vrásčitou rukou, „je Moře plamenů.“

Zmatek. Nervozita.

„Ale no tak. Copak jste nikdy neslyšeli o Moři plamenů?“ Děti vrtěly hlavami.

Marie-Laure zamžourala k nezastíněným žárovkám, které visely na stropě v třímetrových rozestupech. Její zrak dotvářel každé z nich barevnou otáčející se svatozář.

Průvodce si zavěsil hůlku na zápěstí a promnul si ruce. „Je to dlouhý příběh. Chcete slyšet dlouhý příběh?“

Všichni přikyvovali.

Starý muž si odkašlal. „Před mnoha staletími, na místě, které dnes nazýváme Borneo, jistý princ vydloubl z koryta vyschlé řeky modrý kámen, protože si říkal, že je pěkný. Jenže když se vracel do paláce, napadli ho jezdci na koních a bodli ho do srdce.“

„Bodli ho do srdce?“

„Opravdu?“

„Ššš,“ zasyčel jeden hoch.

„Zloději mu ukradli prsteny, koně, všechno. Ale ten kámen nenašli, protože ho svíral v dlani. A umírajícímu princi se podařilo doplazit se domů. Pak na deset dnů upadl do bezvědomí. Desátý den se k údivu všech ošetřovatelek posadil, rozevřel dlaň a ukázal jim ten kámen.

Sultánovi lékaři tvrdili, že je to zázrak, že princ tak vážné zranění neměl přežít. Ošetřovatelky byly přesvědčené, že ten kámen musí mít léčivé schopnosti. Sultánovi klenotníci ale prohlašovali, že to je největší přírodní diamant, jaký kdy svět spatřil. Jejich nejlepší brusič na něm pracoval osm dní, a když skončil, diamant byl zářivě modrý, modrý jako tropické moře, ale s načervenalou skvrnkou uprostřed, jako plameny v kapce vody. Sultán ho nechal vsadit do koruny pro prince a říká se, že když mladý princ usedl na trůn a dopadly na něj sluneční paprsky, celý se tak rozzářil, že přihlížející v tom světle sotva rozeznali siluetu jeho postavy.“

„A to se opravdu stalo?“ zeptala se nějaká holčička.

„Pšt,“ otočil se k ní chlapec.

„Kámen získal přezdívku Moře plamenů. Někteří lidé věřili, že z prince se stal bůh a že dokud má kámen u sebe, nikdo ho nedokáže zabít. Pak se ale začalo dít něco divného: čím déle princ nosil svoji korunu, tím větší smůla ho provázela. Během měsíce se jeden jeho bratr utopil a druhého uštkl jedovatý had. Po půl roce jeho otce zabila nemoc. A aby toho nebylo málo, sultánovi zvědové hlásili, že na východě se shromažďuje obrovská armáda.

Princ svolal otcovy rádce. Všichni se shodovali, že by se měl připravovat na válku. Až na jednoho kněze, který říkal, že měl sen. V tom snu mu bohyně země prozradila, že Moře plamenů stvořila jako dar pro svého milence, boha oceánu, a poslala mu drahokam po řece. Jenže řeka vyschla, princ kámen vydloubl a bohyně se rozzuřila. Proklela kámen i každého, kdo ho bude mít u sebe.“

Všechny děti mu visely na rtech, i Marie-Laure.

„Taková byla její kletba: držitel kamene získá věčný život, ale dokud ho bude mít u sebe, na všechny jeho milované postupně dopadne smůla.“

„Věčný život?“

„Pokud ale kámen hodí do moře a doručí ho tak jeho právoplatnému majiteli, bohyně kletbu odvolá. A tak princ, nyní sultán, tři dny a tři noci přemýšlel a nakonec se rozhodl, že si kámen ponechá. Vždyť mu zachránil život. Věřil, že je díky němu neporazitelný. Tomu knězi dal vyříznout jazyk.“

„Auva,“ ozval se nejmladší chlapec.

„Velká chyba,“ prohlásila nejvyšší dívka.

Hlídač pokračoval ve vyprávění: „Nájezdníci zaútočili, zničili palác a zabili každého, kdo jim přišel pod ruku. Prince už nikdy nikdo neviděl a po dvě staletí nikdo neslyšel ani o Moři plamenů. Někteří tvrdili, že byl rozřezán na spousty menších kamenů, jiní se domnívali, že princ má kámen pořád u sebe, žije jako pokorný farmář v Japonsku nebo v Persii a že vůbec nestárne.

A tak drahokam zmizel ze světa. Až jeden francouzský obchodník s diamanty během cesty do dolů v indické Golcondě narazil na diamant ve tvaru slzy. Skoro dokonale čistý. Napsal o něm, že je velký jako holubí vejce a modrý jako moře, ale s červenou skvrnou uprostřed. Zhotovil jeho odlitek a poslal ho vévodovi z Lorraine, vášnivému sběrateli drahokamů, i s varováním před kletbou. Jenže vévoda po diamantu moc toužil. Obchodník ho tedy přivezl do Evropy a vévoda si ho nechal vsadit do rukojeti své vycházkové hole, aby ho měl pořád u sebe.“

„A jejda.“

„Do měsíce vévodkyně dostala krční chorobu. Dva z jejich oblíbených sloužících spadli ze střechy a zlomili si vaz. Pak vévodův jediný syn zemřel po pádu z koně. Přestože všichni říkali, že samotný vévoda nikdy nevypadal líp, on se začal bát vycházet ven i přijímat návštěvy. Nakonec byl tak přesvědčený, že jeho diamant je ono proklaté Moře plamenů, že požádal krále, aby ho zavřel do svého muzea pod podmínkou, že bude uzamčen hluboko pod zemí v trezoru vyrobeném na míru, který zůstane zavřený dvě stě let.“

„A?“

„A zatím uplynulo sto devadesát šest let.“

Všechny děti chvíli mlčely. Některé počítaly na prstech. Pak všichni najednou zvedli ruce. „Můžeme ho vidět?“

„Ne.“

„Ani otevřít první dveře?“

„Ne.“

„Vy jste ho viděl?“

„Neviděl.“

„Tak jak víte, že tam opravdu je?“

„Musíte tomu příběhu věřit.“

„Jakou má cenu, monsieur? Mohli bychom si za něj koupit Eiffelovu věž?“

„Tak velký a vzácný diamant má se vší pravděpodobností cenu pěti Eiffelovek.“

Udivené vzdechy.

„A všechny ty dveře tam jsou proto, aby se k němu nedostali zloději?“

„Možná,“ řekl průvodce se spikleneckým mrknutím, „tam jsou proto, aby se ta kletba nedostala ven.“

Děti zmlkly. Dvě nebo tři ucouvly.

Marie-Laure si sundala brýle a svět ztratil obrysy. „A proč prostě ten diamant nevezmeme a nehodíme ho do moře?“ zeptala se.

Hlídač se na ni podíval. Ostatní děti také.

„Kdys naposled viděla,“ promluvil jeden ze starších hochů, „že by někdo hodil do moře pět Eiffelovek?“

Děti vybuchly smíchy. Marie-Laure se zamračila. Jsou to jenom železné dveře s mosaznou klíčovou dírkou.

Prohlídka skončila, děti se rozutekly a Marie-Laure se vrátila k otci do Velké galerie evoluce. „Líbilo se ti to, ma chérie?“

Ze střešní konstrukce se snesl malý hnědý vrabec a dosedl na dlažbu před ní. Marie-Laure k němu natáhla otevřenou dlaň. Vrabec přemýšlivě naklonil hlavičku na stranu. Pak zamával křídly a zmizel.

O měsíc později oslepla.

Zollverein

Werner Pfennig vyrůstal pět set kilometrů severovýchodně od Paříže v místě zvaném Zollverein, jedenapůlhektarovém areálu uhelného dolu na okraji Essenu. V Německu, poddolované zemi oceli a antracitu. Všude kouřící tovární komíny, lokomotivy supící po železničních náspech a holé stromy na vrcholcích struskových hald připomínající kostnaté ruce deroucí se z podsvětí.

Werner a jeho mladší sestra vyrůstali v sirotčinci zvaném Dětský dům, dvoupatrové budově z režného zdiva na Viktoriastrasse, v jejíž ložnicích přebývaly kašlající nemocné děti, plačící novorozenci a otlučené truhly skrývající zbytky majetku zesnulých rodičů: sešívané šaty, zašlé svatební příbory a vybledlé ambrotypie otců pohlcených doly.

Narodil se do hubených let. Muži se před branami Zollvereinu rvali o práci, slepičí vejce se prodávala za dva miliony říšských marek za kus a revmatická horečka pronásledovala Dětský dům jako vlk. Máslo ani maso nebyly. Ovoce zůstalo pouhou vzpomínkou. V těch nejhorších měsících krmila ředitelka sirotčince svých dvanáct svěřenců jen koláčky z hořčičného prášku a vody.

Ovšem sedmiletý Werner si dovedl poradit. Na svůj věk byl malý, měl odstáté uši a mluvil vysokým sladkým hláskem. Každého zarazily jeho bílé vlasy. Jako sníh, mléko, křída. Barva, která postrádá barvu. Každé ráno si zavázal tkaničky, vycpal si kabát novinami, aby mu nebyla zima, a vyrazil do světa. Chytal sněhové vločky, pulce, zimující žáby, loudil chléb od pekařů, kteří neměli co prodávat, a pravidelně se zjevoval v kuchyni s čerstvým mlékem pro batolata. Také vyráběl papírové krabičky, dvouplošníky a lodičky s funkčními směrovými kormidly.

Často překvapoval paní ředitelku nezodpověditelnými otázkami:

„Proč škytáme, Frau Elena?“ Nebo: „Jestli je měsíc tak velký, Frau Elena, jak to, že vypadá tak malý?“ Nebo: „Frau Elena, ví včela, že umře, když někoho píchne?“

Frau Elena byla protestantská jeptiška z Alsaska, která měla radši děti než dohlížení na ně. Skřípavou fistulí zpívala francouzské lidové písničky, měla slabost pro sherry a pravidelně usínala vestoje. Občas dovolila dětem zůstat večer dlouho vzhůru a francouzsky jim vyprávěla o svém idylickém dětství pod horami – o dvoumetrových závějích sněhu na střechách, obecních vyvolávačích, pokuřujících v chladném vzduchu, a zamrzlých vinohradech – byl to svět z vánoční koledy.

„Slyší hluchý tlukot svého srdce, Frau Elena?“

„Proč se lepidlo nepřilepí k vnitřku lahvičky, Frau Elena?“

Ona se rozesmála a pocuchala Wernerovi vlasy. „Budou ti říkat, že jsi moc malý, Wernere, že jsi odnikud, že bys neměl mít velké sny. Ale já ti věřím. Myslím, že vykonáš něco velkého,“ zašeptala. Pak ho poslala do jeho malé postele v podkroví, zastrčené pod oknem ve vikýři.

Občas si s Juttou kreslili. Sestra proklouzla k němu pod deku, leželi vedle sebe na břiše a podávali si jedinou tužku tam a zpátky. Jutta, ač o dva roky mladší, byla z nich dvou ta nadaná. Nejradši ze všeho kreslila Paříž, město, které viděla na jediné fotografii na zadní straně obálky jedné z romantických knížek Frau Eleny: mansardové střechy, činžovní domy ponořené v mlze, železnou konstrukci věže v dálce. Kreslila kroutící se bílé mrakodrapy, složité mosty, hloučky postav na břehu řeky.

Jindy Werner po vyučování tahal svou mladší sestru po důlním areálu ve vozíku, který sestavil z odložených součástek. Rachotili po dlouhých štěrkových cestách, okolo chatrčí a ohňů v sudech na odpadky a propuštěných horníků, kteří celé dny seděli na převrácených bedýnkách, nehybní jako sochy. Jedno kolo pravidelně upadávalo a Werner se k němu trpělivě shýbal a dotahoval šrouby. Dělníci z odpolední směny se šourali do skladišť a dělníci z ranní směny se vlekli domů, shrbení, hladoví a jejich obličeje pod přilbami připomínaly lebky. „Ahoj,“ švitořil Werner, „dobré odpoledne,“ ale horníci většinou neodpověděli a belhali se dál, možná ho ani neviděli, hleděli do bláta a na ramenou nesli tíži hospodářské krize.

Werner a Jutta prohrabávali kupy černého prachu, šplhali po hromadách rezivějících strojů a trhali ostružiny a pampelišky. Občas se jim podařilo objevit v popelnicích slupky z brambor nebo mrkvovou nať. Jindy sbírali papír na kreslení nebo staré tuby od zubní pasty, z nichž bylo možno vymáčknout poslední zbytky a nasušit je na křídy. Občas Werner dotáhl Juttu až ke vstupu do šachty číslo devět, největší z celého areálu. Všude hluk a záře jako v peci, nad šachtou se krčící pětipatrový výtah na uhlí, houpání kabelů, bušení kladiv, křik mužů a oni pozorovali vozíky drkotající z podzemí plné uhlí a dělníky se svačinami v rukou, hrnoucí se od skladišť do výtahu jako hmyz do světelné pasti.

„Tam dole,“ šeptal Werner sestře. „Tam táta umřel.“

A když přišla tma, Werner mlčky táhl malou Juttu zpátky nahuštěnou zástavbou Zollvereinu, dvě bělovlasé děti v závějích sazí, nesoucí své ubohé poklady na Viktoriastrasse tři, kde Frau Elena hleděla do kamen na uhlí a unaveným hlasem zpívala francouzskou ukolébavku, zatímco jedno batole ji tahalo za zástěru a druhé jí vylo v náručí.

Klíčovna

Vrozený šedý zákal. Oboustranný. Nevratný. „Vidíš tohle?“ ptali se doktoři. „A tohle vidíš?“ Marie-Laure po zbytek života neuvidí už vůbec nic. Místa, která dřív dobře znala – čtyřpokojový byt, který obývala s otcem, malé náměstí se stromy na konci ulice – se proměnila v zákeřná bludiště. Zásuvky nikdy nebyly tam, kde by měly být. Záchod připomínal propast. Sklenice s vodou byla moc blízko, nebo moc daleko. A její prsty byly moc velké, vždycky moc velké. Jak vypadá slepota? V místech, kde by měla stát stěna, nenahmatá nic. A tam, kde by nic stát nemělo, jí noha stolu uštědří ránu do holeně. Na ulicích vrčí auta, na obloze šustí listí a v uších jí tepe krev.

Na schodišti, v kuchyni, dokonce i u její postele hovořily dospělé hlasy o beznaději.

„Ubohé dítě.“

„Chudák pan LeBlanc.“

„Neměl to snadné, víte? Otec mu zemřel ve válce a manželka při porodu. A teď tohle?“

„Jako by byli prokletí.“

„Koukněte na ni. Podívejte se na něj.“

„Měl by ji poslat pryč.“

Byly to měsíce modřin a zoufalství. Místnosti se kolébaly jako plachetnice a napůl otevřené dveře měly spadeno na Mariin obličej. Jejím jediným útočištěm se stala postel, kde lehávala s dekou přitaženou až k bradě, zatímco otec v křesle vedle ní kouřil další cigaretu a pracoval na nějakém svém modelu. Jeho kladívko opakovalo ťuk, ťuk, ťuk a čtvereček smirkového papíru vydával rytmické uklidňující škrábání.

Zoufalství netrvalo věčně. Marie-Laure byla příliš mladá a její otec příliš trpělivý. Ujišťoval ji, že nic takového jako kletby neexistuje. Možná existuje štěstí nebo smůla. Každý den se nachyluje buď k úspěchu, nebo k selhání. Ale kletby neexistují.

Šestkrát do týdne ji ráno budil před svítáním a ona zvedla ruce do vzduchu, aby ji mohl obléknout. Punčochy, šaty, svetřík. Když byl čas, snažil se, aby si sama zavázala tkaničky. Pak si spolu v kuchyni vypili šálek kávy – horké, silné a s takovým množstvím cukru, kolik jen chtěla.

V šest čtyřicet si vzala z rohu bílou hůl, provlékla prst pod otcovým opaskem na zádech a šla za ním čtyři patra dolů a šest bloků k muzeu.

Vchod číslo dva odemykal přesně v sedm. Uvnitř se vznášely povědomé pachy: pásky do psacích strojů, vosk na podlahy a horninový prach. Když procházeli Velkou galerií, slyšela známou ozvěnu jejich kroků. Otec pozdravil nočního vrátného, pak hlídače, kteří vždy odpovídali stejně: Bonjour, bonjour.

Dvakrát doleva, jednou doprava. Řinčení otcových klíčů. Zámek povolil a brána se otevřela. V klíčovně visely na háčcích v šesti vitrínách tisíce železných klíčů. Neopracované klíče a univerzální klíče, dozické klíče a tvarové klíče, schránkové klíče a nábytkové klíče. Klíče dlouhé jako předloktí Marie-Laury a klíče kratší než její palec.

Mariin otec pracoval v Národním přírodovědném muzeu jako vrchní klíčník. Podle jeho odhadu bylo ve všech laboratořích, skladištích, čtyřech muzeálních budovách, zvěřinci, sklenících, bylinkových a okrasných zahradách v Jardin des Plantes a desítce bran a pavilonů asi dvanáct tisíc zámků. Nenašel se nikdo, kdy by mu dokázal oponovat.

Celé dopoledne stál před klíčovnou a rozdával klíče zaměstnancům – jako první přicházeli ošetřovatelé ze zoo, okolo osmé se k němu přihrnuli administrativní pracovníci, po nich následovali laboranti a knihovníci a vědečtí asistenti a nakonec se trousili samotní vědci. Všechno bylo očíslované a označené barvami. Každý zaměstnanec od správce až po ředitele musel nosit své klíče pořád u sebe. Nikdo neměl dovoleno odejít ze své budovy s klíči a nikdo je nesměl nechávat na stole. Vždyť do sbírek muzea patřil i nesmírně cenný nefrit z třináctého století, cavansit z Indie a rodochrozit z Colorada a za zámkem, který navrhl její otec, se ukrývala florentská lékárenská miska vyřezaná z lapis lazuli, za níž každoročně dojížděli odborníci z celého světa.

Otec ji zkoušel. Trezorový klíč, nebo klíč od visacího zámku, Marie? Skříňový klíč, nebo cylindrický klíč? Vyptával se jí, kde je co vystaveno a co se nachází v jaké skříňce. Neustále jí vkládal do rukou neznámé předměty: žárovku, zkamenělou rybu, pero plameňáka.

Každé ráno – i v neděli – ji na hodinu posadil k cvičebnici Braillova písma. A je jedna tečka v horním rohu. B jsou dvě tečky pod sebou. Jean. Jde. Do. Pekárny. Jean. Jde. Do. Mlékárny.

Odpoledne ji s sebou brával na obchůzky. Mazal panty, opravoval skříňky, leštil štítky. Vodil ji mezi chodbami a pavilony. Úzké průchody se otevíraly do ohromných knihoven. Skleněné dveře ústily do skleníků vonících po hlíně, vlhkých novinách a lobelkách. Míjeli dílny truhlářů, ateliéry preparátorů, hektary polic a zásuvek s exponáty, celá muzea v muzeu.

Občas Marii-Lauru nechával v laboratoři doktora Geffarda, stárnoucího odborníka na měkkýše, jehož plnovous neustále páchl jako mokrá vata. Doktor Geffard pokaždé nechal práce, otevřel láhev malbeku a sípavým hlasem vyprávěl Marii-Lauře o korálových útesech, které navštěvoval jako mladík: Seychely, Belize, Zanzibar. Říkal jí Laurette. Každý den přesně ve tři hodiny obědval pečenou kachnu a v hlavě měl snad nevyčerpatelný katalog latinských názvů.

U zadní stěny Geffardovy laboratoře stály skříňky s větším počtem zásuvek, než byla schopná spočítat. Nechával ji, aby otevírala jednu po druhé a brala si do rukou schránky – surmovky, olivovití, voluty královské z Thajska, křídlatci z Polynésie – ve sbírkách muzea se našlo přes deset tisíc vzorků, více než polovina známých druhů z celého světa, a Marie-Laure se naučila většinu z nich rozpoznat.

„Tato schránka, Laurette, patřívala mořskému šnekovi, slepému šnekovi, který prožije celý život na mořské hladině. Jakmile se dostane do oceánu, rozvíří vodu, aby v ní vznikly bubliny, slepí je k sobě hlenem a postaví si z nich vor. Pak se vznáší na vodě a požírá všemožné vodní bezobratlé živočichy. Ale pokud o svůj vor přijde, klesne ke dnu a umře…“

Schránky druhu Carinaria byly lehké i těžké, tvrdé i měkké, hladké i hrubé. Ostranka, která ležela na psacím stole doktora Geffarda, ji dokázala zabavit na půl hodiny: všechny ty dutinky, zvrásněné závity, hluboký vchod, jako celý les výstupků, prohlubní a struktur. Jako celé království.

Bez ustání něco brala do rukou, ohmatávala a zkoumala. Vycpaná sýkorka měla neuvěřitelně jemné hrudní peří a zobák ostrý jako jehla. Pyl na prašnících tulipánu spíš než prášek připomínal drobné kuličky oleje. Zjišťovala, že skutečně se něčeho dotýkat – kůry platanu v zahradách, přišpendleného roháče v oddělení entomologie, dokonale vyleštěné schránky hřebenatky v dílně doktora Geffarda – znamená opravdu to poznat.

Každý večer, když se vrátili domů, otec uložil boty vždy do stejné přihrádky a pověsil kabáty na tytéž háčky. Marie-Laure přešla přes šest rovnoměrně rozmístěných proužků lepicí pásky na dlažbě v kuchyni ke stolu. Potom pokračovala podél provázku, který otec natáhl od stolu k toaletě. Večeři podával na kulatých talířích a jídlo jí popisoval podle hodin. Brambory na šesti hodinách, ma chérie. Houby na třech. Pak si zapálil cigaretu a pracoval na svých miniaturách na pracovním stole v koutě kuchyně. Stavěl pro ni model celé čtvrti, domy s vysokými okny, odtokové kanálky, lavarie a boulangerie a malé náměstí na konci ulice se čtyřmi lavičkami a deseti stromy. Za teplých večerů si Marie-Laure ve svém pokoji otevřela okno a poslouchala, jak se večer poklidně usazuje na balkonech a štítech a komínech, až se jí skutečná čtvrť a její model v hlavě spojily v jeden obraz.

V úterý byl v muzeu zavírací den. Marie-Laure a její otec si přispali. Vypili si kávu s pořádnou porcí cukru a šli se projít k Pantheonu nebo na květinový trh nebo kolem Seiny. Čas od času se stavili v knihkupectví. Otec jí podával slovník, noviny, časopis plný fotografií. „Kolik stran, Marie-Lauro?“

Ona přejela nehtem po okraji.

„Padesát dva?“ – „Sedm set padesát?“ – „Sto třicet devět?“

Strkal jí vlasy za ucho a vyhazoval ji do vzduchu. Říkal jí, že je jeho émerveillement. Sliboval jí, že ji nikdy neopustí, ani za milion let.

Rádio

Když bylo Wernerovi osm let, vyhrabal z hromady odpadků za kůlnou nějaký předmět, který vypadal jako velká cívka na nitě. Byl to válec omotaný drátem mezi dvěma kotouči z borovicového dřeva. Z horní části trčely tři odrbané elektrické kabely a na jednom z nich se houpalo malé sluchátko.

Šestiletá Jutta, s kulatým obličejem a rozcuchaným chomáčem bílých vlasů, si sedla na bobek vedle bratra. „Co to je?“

„Myslím,“ řekl Werner, který se cítil, jako by otevíral nějakou tajnou skříňku, „že jsme právě našli rádio.“

Do té doby zahlédl rádia jen párkrát z dálky: velký přijímač za záclonami ředitelského domu, přenosný přístroj v ubytovně horníků a další v refektáři kostela. Žádné nikdy nedržel v ruce.

Aparát s Juttou tajně pronesli do Viktoriastrasse tři a prohlédli si ho ve světle elektrické lampičky. Očistili ho, rozmotali klubko kabelů a omyli ze sluchátka bláto.

Nefungovalo. Ostatní děti chvíli stály okolo nich a obdivně přihlížely, pak však postupně ztratily zájem a dospěly k závěru, že to nemá naději. Ale Werner si přijímač odnesl do svého vikýře v podkroví a celé hodiny ho zkoumal. Rozpojil všechno, co rozpojit šlo, všechny součástky si před sebe rozložil na podlaze a jednu po druhé je zvedal proti světlu.

Asi tři týdny poté, co zařízení našel, ve sluncem prozářeném odpoledni, kdy všechny ostatní děti v Zollvereinu pobíhaly venku, si povšiml, že nejdelší drát, tenké vlákno nastokrát omotané okolo válce, je na několika místech porušený. Pomalu a úzkostlivě drát rozmotal, celou tu zatočenou změť snesl dolů a přivolal Juttu, aby mu drát přidržovala, zatímco sám zaplétal přetržená místa. Pak ho opět namotal.

„A teď uvidíme,“ zašeptal, načež si přitiskl sluchátko k uchu a začal pohybovat detektorem po obvodu cívky. Nejprve slyšel jen šum. Pak se odněkud z hloubi sluchátka ozval sled hlásek. Wernerovi se zastavilo srdce: ten hlas mu v hlavě dál zněl ozvěnou.

Zvuk zmizel stejně rychle, jako se objevil. Pohnul hrotem detektoru o půl centimetru. Pořád šumění. Další půlcentimetr. Nic.

Frau Elena v kuchyni hnětla těsto na chleba. V uličce pokřikovali kluci. Werner dál pohyboval detektorem.

Jenom šum.

Už se chystal podat sluchátko Juttě, když vtom – naprosto jasně a zřetelně asi v polovině cívky – uslyšel rychlé, ostré tahy smyčce na strunách houslí. Pokusil se držet detektor naprosto nehnutě. K prvním houslím se připojily druhé. Jutta se naklonila blíž a pozorovala bratra s vykulenýma očima.

Za houslemi se rozběhl klavír. Pak klarinety. Smyčce uháněly kupředu a klarinety se třepotaly nad nimi. Postupně se přidávaly další nástroje. Flétny? Harfa? Tóny se ze sluchátka linuly zběsilým tempem.

„Wernere?“ zašeptala Jutta.

On zamrkal a do očí mu vhrkly slzy. Salon vypadal stejně jako vždycky: dvě kolébky pod dvěma křížky, prach poletující před otevřenými kamny, dřevěné obložení stěn, z něhož se odlupovaly desítky vrstev nátěru. Vyšívaný obrázek zasněžené alsaské vesnice Frau Eleny nad výlevkou. Teď však přibyla hudba. Jako by se ve Wernerově hlavě probudil maličký orchestr.

Salon jako by se pomalu otáčel. Sestra opakovala jeho jméno ještě naléhavěji a on jí přiložil sluchátko k uchu.

„Hudba,“ řekla.

Držel detektor co nejpevněji na místě. Signál byl tak slabý, že ačkoli měl sluchátko pouhých patnáct centimetrů od ucha, neslyšel ze skladby vůbec nic. Sledoval však sestřin obličej, až na oční víčka zcela nehybný. Frau Elena v kuchyni podržela zamoučené ruce ve vzduchu, zvedla hlavu a pozorovala Wernera. Dva starší chlapci vtrhli dovnitř a zastavili se. Vycítili ve vzduchu nějakou změnu. A na podlaze mezi nimi leželo jako zázrak malé rádio se čtyřmi svorkami a volně pohozenou anténou.

Doveď nás domů

Dřevěné hlavolamy, které jí otec vyráběl k narozeninám, Marie-Laure obvykle dokázala vyřešit. Často měly tvar domu a ukrývaly v sobě nějakou odměnu. Aby je otevřela, musela odhalit sérii utajených kroků: vyhledat nehtem rýhu, posunout dno doprava, odklopit boční stěnu, z otvoru za ní vytáhnout klíček, odemknout zámek nahoře a vzít si náramek skrytý uvnitř.

V den sedmých narozenin stál na stole v místě, kde měla být cukřenka, maličký dřevěný domek. Marie-Laure vysunula skrytou zásuvku v podlaze, za ní odhalila tajnou přihrádku, vytáhla z ní dřevěný klíček a zastrčila ho do komína. V domečku našla čtvereček švýcarské čokolády.

„Čtyři minuty,“ smál se otec. „Příští rok se budu muset snažit víc.“ Model čtvrti jí však na rozdíl od těchto dřevěných hlavolamů dlouho nedával smysl. Nezobrazoval skutečný svět. Tak třeba miniaturní křižovatka Rue de Mirbel a Rue Morge, ležící jeden blok od jejich bytu, byla úplně jiná než ve skutečnosti. Na té opravdové se mísily všemožné hluky a pachy: na podzim tu voněl benzín, ricinový olej, chléb z pekárny, kafr z lékárny a stračky a hrachory a růže z květinářského stánku. V zimních dnech ji halilo aroma pečených kaštanů. Za letních večerů tu vládla ospalá atmosféra plná tichých rozhovorů a hrkání těžkých kovových židlí.

Otcův model téže křižovatky ovšem páchl jen po lepidle a pilinách. Jeho ulice byly prázdné, chodníky mrtvé. Jejím prstům sloužil pouze jako malá a nedostatečná kopie. Otec na ni neustále naléhal, aby po modelu přejížděla prsty, naučila se rozeznávat různé domy a úhly ulic. A pak, jednoho chladného úterý v prosinci, když byla Marie-Laure slepá už přes rok, ji otec dovedl po Rue Cuvier až k Jardin des Plantes.

„Tady, ma chérie, je cesta, kterou chodíme každé ráno. Za těmi cedry před námi stojí Velká galerie.“

„Já vím, papa.“

Pak ji chytil a třikrát ji otočil kolem dokola. „A teď,“ oznámil jí, „nás dovedeš domů.“

Marie-Laure jen překvapeně otevřela pusu.

„Chci, aby sis vzpomněla na ten model, Marie.“

„To nedokážu!“

„Půjdu hned za tebou. Nedovolím, aby se ti něco stalo. Máš svou hůl. Víš, kde jsi.“

„To nevím!“

„Ale víš.“

Popadl ji vztek. Vždyť ani netušila, jestli má zahrady před sebou, nebo za sebou.

„Uklidni se, Marie. Postupuj krok po kroku.“

„Je to daleko, papa. Nejmíň šest bloků.“

„Šest bloků, přesně tak. Používej logiku. Kterým směrem se dáme?“

Svět se točil a chvěl. Krákání havranů, pištění brzd, na levé straně někdo bušil do něčeho kovového, nejspíš kladivem. Šourala se dopředu, až se konec její hole ocitl ve vzduchu. Obrubník? Jezírko, schodiště, útes? Otočila se o devadesát stupňů. Tři kroky vpřed. Teď hůl narazila na stěnu.

„Papa?“

„Jsem tady.“

Šest kroků, sedm kroků, osm. Minul je nenadálý hluk – z jednoho domu právě vyšel deratizátor s hučícím postřikovačem. O dvanáct kroků dál zacinkal zvonek nad dveřmi do obchodu, z nějž vyšly dvě ženy. Když procházely okolo, strčily do ní.

Marie-Laure upustila hůl a rozplakala se. Otec si ji přitiskl k úzkému hrudníku.

„Svět je tak velký,“ zašeptala.

„Ty to dokážeš, Marie.“ Nedokázala.

Něco se chystá

Zatímco ostatní děti skákaly v uličce panáka nebo plavaly v kanále, Werner seděl sám ve svém vikýři a hrál si s rádiem. Do týdne ho dokázal rozložit a zase složit se zavřenýma očima. Kondenzátor, cívka, detektor, sluchátko. Jeden drát míří k zemi, druhý k nebi. Nic z toho, s čím se zatím setkal, mu nepřišlo tak přirozené. Sbíral součástky po kůlnách: ústřižky měděného drátu, šroubky, ohnutý šroubovák. Lékárníkovu ženu přemluvil, aby mu věnovala porouchané sluchátko. Z vyhozeného domovního zvonku zachránil cívku, připájel ji k rezistoru a vyrobil reproduktor. Do měsíce celý přijímač přebudoval, tu a tam přidal pár nových součástek a připojil ho ke zdroji.

Každý večer nosil rádio dolů a Frau Elena nechávala své svěřence hodinu poslouchat. Pouštěli si zprávy, koncerty, opery, sbory, lidové slavnosti, dvanáct dětí usazených v půlkruhu, Frau Elena mezi nimi, sama drobná skoro jako dítě.

Žijeme ve vzrušující době, linulo se z rádia. Nestěžujeme si. Postavíme se pevně na nohy a žádný útok s námi nehne.

Starší děvčata měla ráda hudební soutěže, rozhlasovou gymnastiku a pravidelný pořad nazvaný Sezonní rady pro zamilované, při kterém mladší děti pištěly. Kluci nadšeně poslouchali rozhlasové hry, zprávy, bojové hymny. Juttě se líbil jazz. Wernerovi všechno. Housle, horny, bubny, projevy – hlas vzdálených úst za mikrofonem vysílaný v přímém přenosu – kouzlo rozhlasu mu učarovalo.

Není žádným tajemstvím, pokračoval hlas v rádiu, že v německém lidu roste odvaha, sebevědomí a optimismus. Není snad toto odhodlání přinášet oběti zárodkem nového vyznání?

Werner měl skutečně pocit, že se něco děje. Těžba v dole se navýšila a nezaměstnanost klesla. V neděli dostávali k večeři maso. Jehněčí, vepřové, párky – marnotratnost, o níž mohli ještě před rokem jenom snít. Frau Elena pořídila novou pohovku čalouněnou oranžovým manšestrem a kamna s černými kruhovými hořáky. Z berlínského biskupství poslali tři nové Bible. K zadním dveřím přivezli bojler do prádelny. Werner dostal nové kalhoty a Jutta vlastní boty. V sousedních domech vyzváněly telefony.

Když šel Werner jednou odpoledne ze školy, zastavil se před smíšeným zbožím a přitiskl nos k vysoké výloze: za sklem mašírovalo padesát třícentimetrových vojáčků v hnědých košilích s červenou páskou na paži, někteří s flétnami, jiní s bubny, několik důstojníků sedělo na lesklých černých hřebcích. Nad nimi, zavěšený na drátku, létal v kruhu natahovací hydroplán s dřevěnými plováky a točící se vrtulí. Werner ho dlouho pozoroval přes sklo a snažil se pochopit, jak funguje.

Večer, bylo to na podzim roku 1936, snesl Werner své rádio dolů a postavil ho na příborník. Všechny děti se netrpělivě vrtěly. Přijímač se s hučením rozehříval. Werner strčil ruce do kapes a couvl. Z reproduktoru se rozezněl dětský sbor: Chceme jen pracovat, pracovat a pracovat a pracovat, odvádět nádhernou práci pro vlast. Poté začala státem podporovaná rozhlasová hra – příběh o vetřelcích, kteří se po nocích vkrádají do vesnice.

Všechny děti seděly jako přikované. Jako vetřelci ve hře vystupovali majitelé obchodních domů s orlími nosy, nepoctiví klenotníci a nečestní bankéři, kteří prodávali třpytivé cetky a připravili vesnické obchodníky o práci. Brzy začali plánovat, že zavraždí německé děti přímo v postelích. Nakonec je odhalil jeden ostražitý a poctivý soused, který uvědomil policii. Policisté s nádhernými hlasy rozrazili dveře a vetřelce odvlekli. Spustil vlastenecký pochod a všichni byli zase šťastní.

Světlo

Nedařilo se jí jedno úterý za druhým. Vodila otce šestiblokovými oklikami, po kterých skončila hladová a rozčarovaná a ještě dál od domova než na začátku. Ale v zimě před osmými narozeninami to Marii-Lauře začalo k jejímu vlastnímu údivu docházet. Přejížděla prsty po modelu v kuchyni, počítala miniaturní lavičky, stromy, lampy a vchody. Každý den odhalila nějaký nový detail – všechny kanálky, lavičky v parku i hydranty na modelu měly svůj protějšek ve skutečném světě.

Postupem času dělala chyby blíž a blíž k domovu. Čtyři bloky, tři bloky, dva bloky. A jednoho zasněženého úterý v březnu, když ji otec odvedl zase na nějaké nové místo nedaleko Seiny, třikrát ji zatočil a vyzval ji: „Doveď nás domů“, uvědomila si, že poprvé od doby, co s tímto cvičením začali, se jí nesevřel žaludek strachem.

Namísto toho si na chodníku sedla na bobek.

Obklopila ji mírně kovová vůně padajícího sněhu. Uklidni se.

Poslouchej.

Auta na ulicích čvachtala v tajícím sněhu. Vločky s pleskáním dopadaly na stromy. Pak ucítila cedry v půl kilometru vzdálené Jardin des Plantes. Tady se pod chodníkem s rachocením prohnalo metro: nábřeží Saint-Bernard. O kus dál zase chřestily větve: úzký pás zahrad za pavilonem paleontologie. Došlo jí, že musí stát na rohu nábřeží a Rue Cuvier.

Šest bloků, čtyřicet budov, deset maličkých stromů na náměstí. Tady se ulice křižuje s touto ulicí a tam zase s jinou. Krok po kroku. Její otec zachrastil klíči v kapse. Zvuk se odrazil od vysokých honosných domů lemovaných zahradami.

„Půjdeme doleva,“ rozhodla.

Vyrazila po Rue Cuvier. Nad hlavami jim směrem k Seině prolétly tři kachny, mávající křídly jedna jako druhá. Marie-Laure měla pocit, že cítí světlo dopadající na jejich křídla a odrážející se od každého peříčka.

Doleva na Rue Geoffroy Saint-Halaire. Doprava na Rue Daubenton. Tři kanálky, čtyři kanálky, pět. Po levé straně se za chvíli objeví kovový plot Jardin des Plantes s tenkými tyčkami, které vypadají jako mříže ohromné voliéry.

Přes ulici teď bude pekárna, řezník, lahůdkářství.

„Můžu přejít, papa?“

„Ano.“

Doprava. Pak rovně. To už šli po jejich ulici, byla si tím jistá. Otec, jdoucí hned za ní, zaklonil hlavu a široce se usmál k nebi. Marie-Laure to poznala, i když byla otočená zády k němu, i když nic neřekl, i když byla slepá – papa měl husté vlasy rozcuchané a zmáčené sněhem, šálu asymetricky přehozenou přes ramena a zubil se k padajícímu sněhu.

Došli do poloviny Rue des Patriarches. Stáli před svým domem. Marie-Laure nahmatala kmen kaštanu, který rostl za oknem jejího pokoje ve čtvrtém patře, a pohladila prsty jeho kůru.

Starý kamarád.

To už ji otec popadl v podpaží, vyhodil ji do vzduchu a Marie-Laure se usmála a on se rozesmál čistým, nakažlivým smíchem, který se rozhodla zapamatovat si na celý život. Otec s dcerou se točili se smíchem v kruzích na chodníku před svým činžovním domem, zatímco mezi větvemi nad nimi se snášel sníh.

Naše vlajka před námi vlaje

Na jaře před Wernerovými desátými narozeninami si dva nejstarší chlapci z Dětského domu v Zollvereinu – třináctiletý Hans Schilzer a čtrnáctiletý Herribert Pomsel – hodili na záda krosny z druhé ruky a odpochodovali do lesa. Když se vrátili, byli z nich členové Hitlerjugend.

Nosili u sebe praky, vyráběli si oštěpy a u sněhových závějí si zkoušeli přepadení ze zálohy. Připojili se k bandě hornických synků, kteří posedávali na náměstí s vyhrnutými rukávy a šortkami vytaženými až k bokům. „Dobrý večer,“ pokřikovali na kolemjdoucí.

„Nebo Heil Hitler, jestli chcete!“

Navzájem se stejně ostříhali, zápasili spolu v salonu a bez ustání mleli o výcviku ve střelbě, na který se chystali, o rogalech, na kterých budou létat, a věžích tanků, ve kterých budou sloužit. Naše vlajka je nový čas, zpívali Hans a Herribert, naše vlajka na věčnost vede nás. U jídla hubovali mladším dětem, které obdivovaly cokoli cizího: inzerát na britské auto, francouzskou obrázkovou knížku.

Jejich salutování i oblečení působily komicky. Frau Elena se však na hochy dívala ostražitým pohledem. Ještě nedávno to byla batolata, která se choulila v postýlkách a s pláčem volala maminku. A teď se z nich stali dospívající rváči s odřenými klouby na rukou a obrázky Führera v kapsičkách košil.

V přítomnosti Hanse a Herriberta používala Frau Elena francouzštinu čím dál méně. Všímala si svého přízvuku. Každý sebemenší pohled souseda ji znejistil.

Werner chodil se skloněnou hlavou. Skákat přes ohně, dělat si pod očima čáry popelem a vozit se po malých dětech? Mačkat Juttiny kresby? Rozhodl se, že mnohem lepší bude držet se v pozadí a působit nenápadně. Ve smíšeném zboží si četl v populárně naučných časopisech – zajímalo ho vlnové proudění, vrty do středu Země nebo nigerijská metoda šíření zpráv na velké vzdálenosti pomocí bubnů. Koupil si zápisník a navrhoval mlžné komory, detektory iontů, rentgenové brýle. Co kdyby se ke kolíbce připojil malý motor, který by děti ukolébal ke spánku? Nebo kdyby vybavil kolečka vozíku pružinami, které by mu pomáhaly tahat ho do kopců?

Dětský dům navštívil úředník z ministerstva práce, který dětem přednášel o možnostech zaměstnání v dolech. Děti se okolo něj sesedly ve svém nejčistším oblečení. Všichni chlapci bez výjimky, vysvětloval ten pán, půjdou pracovat do dolů, jakmile oslaví patnácté narozeniny. Rozprávěl o slávě a úspěších a o tom, jaké je potkalo štěstí, že mají zajištěnou práci. Když vzal do ruky Wernerovo rádio a beze slova ho zase odložil, Werner měl pocit, že strop o něco klesl a místnost se zmenšila.

Jeho otec je někde tam dole, kilometr pod domem. Tělo nikdy nenašli. Pořád straší ve štolách.

„Vaše čtvrť,“ říkal ten úředník, „celá tato oblast, je bohatstvím našeho národa. Ocel, uhlí, koks. Berlín, Frankfurt, Mnichov – žádné z těch měst by neexistovalo, nebýt tohoto místa. Zde se nacházejí základy nového zřízení, kulky do jeho zbraní a pancíř pro jeho tanky.“

Hans a Herribert si ohromeně prohlíželi jeho kožené pouzdro na pistoli. Wernerovo rádio na příborníku řečnilo.

Během těchto tří let měl náš vůdce odvahu postavit se Evropě ohrožené kolapsem…

Jedině jemu můžeme děkovat za skutečnost, že pro německé děti má opět smysl žít německý život.

Cesta kolem světa za osmdesát dní

Šestnáct kroků k fontánce, šestnáct zpět. Čtyřicet dva ke schodišti, čtyřicet dva zpět. Marie-Laure si v hlavě kreslila mapu, rozvíjela stovky metrů pomyslného provázku, pak se otočila a znovu ho zamotala. Pavilon botaniky byl cítit po lepidle, savém papíru a lisovaných rostlinách. V pavilonu paleontologie viselo aroma horninového prachu a kostí. Pavilon biologie voněl po formalínu a starém ovoci. Byl plný těžkých studených sklenic, v nichž plavaly jediné věci, které si nechala popsat: bledá stočená těla chřestýšů a gorilí tlapy. Pavilon entomologie páchnul po kuličkách proti molům. Doktor Geffard jí vysvětlil, že obsahují látku zvanou naftalín. V kancelářích čpěl pach kopírovacího papíru nebo cigaretového kouře nebo brandy nebo parfému. Nebo všeho dohromady.

Chodila okolo kabelů a trubek, zábradlí a provazů, keřů a cestiček. Děsila návštěvníky. Nikdy nevěděla, jestli se svítí.

Děti, které potkávala, ji zahrnovaly dotazy: Bolí to? Zavíráš oči, když jdeš spát? Jak poznáš, kolik je hodin?

Vysvětlovala jim, že to nebolí. A že nežije v temnotě, alespoň ne v takové, jakou si představují. Že všechno se skládá ze sítí a mřížek a přetéká zvuky a texturami. Že když obchází velkou galerii a hledá si cestu mezi vrzajícími prkny v podlaze, z okolí k ní doléhají zvuky kroků stoupajících a klesajících po schodišti, řev batolete, sténání vyčerpané matky usedající na lavičku.

Barva – to je další věc, kterou lidé nečekají. V její představivosti a ve snech mělo všechno nějakou barvu. Budovy muzea byly béžové, oříškové. Vědci lilioví a citrónově žlutí a sépiově hnědí. Z reproduktoru rozhlasového přijímače ve vrátnici se chodbou ke klíčovně linuly sytě černé a komplikovaně modré akordy piana. Kostelní zvony rozechvívaly okenní tabulky bronzovými oblouky. Včely byly stříbrné, holubi zrzaví a kaštanoví a občas zlatí. Vysoké cypřiše, které s otcem ráno míjeli, připomínaly třpytivé krasohledy plné barevného světla.

Na matku si nevzpomínala, ale představovala si, že byla čistě bílá. Otec zářil tisícem barev, opálovou, jahodově červenou, sytě zrzavou, křiklavě zelenou – vůně oleje a kovu, pocit, jako když to v zámku cvakne, zvonění jeho klíčů. Při rozhovorech s ředitelem získal olivově zelenou, před mademoiselle Fleuryovou ze skleníků se rozsvítil odstíny oranžové, a jestliže se pokoušel vařit, zalila ho svítivá červeň. Když se večer skláněl nad svým pracovním stolem a skoro neslyšně si pobrukoval, blýskal se jako safír, zatímco konec jeho cigarety žhnul jasnou modří.

Často se ztrácela. Sekretářky nebo botanici, jednou dokonce i asistentka ředitele, ji vodili zpět do klíčovny. Byla zvědavá: chtěla vědět, jaký je rozdíl mezi lišejníky a řasami a čím se liší Diplodon charuanus a Diplodon delodontus. Slavní muži ji vodili po zahradách a pomáhali jí do schodů. „Taky mám dceru,“ říkávali. Nebo:

„Našel jsem ji mezi kolibříky.“

„Toutes mes excuses,“ omlouval se otec. Zapálil si cigaretu a tahal z jejích kapes jeden klíč za druhým. „Co s tebou mám dělat?“ šeptal. V den svých devátých narozenin našla po probuzení dva dárky.

První byla dřevěná krabička bez jediného otvoru. Trvalo jí jen chvilku, než pochopila, že pod jednou ze stěn je pružina – stiskla ji a víčko odskočilo. Uvnitř čekala kostička smetanového camembertu, kterou si hned hodila do pusy.

„To bylo jednoduché!“ smál se otec.

Druhý dar byl těžký, zabalený v papíru a převázaný provázkem. Uvnitř čekala tlustá kniha v kroužkové vazbě. A v Braillově písmu.

„Prý je to pro kluky. Nebo pro hodně odvážné holky.“ Slyšela, že se usmívá.

Přejela prsty po plastické obálce. Cesta. Kolem. Světa. Za. Osmdesát. Dní. „Papa, to muselo být drahé.“

„To je moje starost.“

Ten den dopoledne se Marie-Laure uvelebila na břiše pod pultem klíčovny a položila na stránku všech deset prstů. Jazyk působil zastarale a tečky byly natištěny o hodně blíž k sobě, než byla zvyklá. Ale po týdnu už to šlo hravě. Nahmatala stužku, kterou používala jako záložku, otevřela knihu a muzeum zmizelo.

Záhadný pan Fogg žil jako stroj. Jean Passepartout se stal jeho věrným sluhou. Když po dvou měsících došla na poslední řádek románu, vrátila se na první stránku a začala znovu. Po večerech hladila konečky prstů otcův model: kostelní věž, výlohy. Představovala si, jak po ulicích chodí postavy Julese Verna a povídají si v obchodech. Centimetrový pekař strká do pece chléb velký jako drobek, tři miniaturní lupiči pomalu projíždějí okolo klenotnictví a plánují vloupání, Rue de Mirbel je ucpaná malinkými autíčky, po jejichž předních sklech kmitají stěrače. Za oknem ve čtvrtém patře domu na Rue des Patriarches se miniaturní verze jejího otce hrbí nad miniaturním pracovním stolem v jejich miniaturním bytě a stejně jako ve skutečnosti opracovává kousíček dřeva smirkovým papírem a na druhé straně místnosti sedí miniaturní holčička, hubená, bystrá a s otevřenou knihou v klíně a v hrudi jí pulzuje něco velkého, nebojácného a plného touhy.

Profesor

Mezi zrezivělými plechovkami a potrhanými dušemi v červy prolezlém blátě na dně potoka objevila Jutta deset metrů měděného drátu.

„Musíš přísahat,“ řekla a dívala se na bratra rozzářenýma očima.

„Přísaháš?“

Werner se rozhlédl po stromech a po potoce a pak se obrátil zpátky k sestře. „Přísahám.“

Společně drát pronesli domů a propletli ho otvory v okapu před oknem v podkroví. Pak ho připojili k rádiu. Téměř okamžitě uslyšeli na krátkých vlnách nějaký cizí jazyk plný hlásek z a s. „To je ruština?“

Werner si myslel, že jde o maďarštinu.

Jutta na něj v potemnělém rozpáleném pokoji vykulila oči. „Jak daleko je Maďarsko?“

„Tisíc kilometrů?“

Jeho sestra jen zalapala po dechu.

Jak se ukázalo, do Zollvereinu se skrz mraky, uhelný prach a střechu nesly hlasy z celého kontinentu. Vzduch jimi byl prosycený. Jutta pečlivě zapisovala název každého města, které se jim podařilo chytit, společně s číslem na stupnici, již Werner nakreslil na cívku. Verona 65, Drážďany 88, Londýn 100. Řím. Paříž. Lyon. Večerní vysílání na krátkých vlnách: přehlídka kecalů a snílků, šílenců a křiklounů.

Když se pomodlili a zhaslo se, Jutta se proplížila do bratrova vikýře. Místo kreslení teď leželi vedle sebe a poslouchali. Do půlnoci, do jedné, do dvou. Britské zprávy, kterým nerozuměli. Ženu z Berlína poučující o správném make-upu na koktejlovou party.

Jednoho večera Werner s Juttou naladili šumící stanici, na které nějaký mladý muž rozprávěl nadýchanou francouzštinou s přízvukem o světle.

Samozřejmě, mozek je uzamčen v naprosté tmě, děti, říkal ten hlas. Plave uvnitř lebky v průzračné tekutině a nikdy se na světlo nedostane. Přesto je však svět, který nám zobrazuje, světla plný. Přetéká barvami a pohybem. Jak je tedy možné, děti, že mozek, který nikdy nespatří jedinou jiskřičku, zobrazuje náš svět prozářený světlem?

Ve sluchátku to šumělo a prskalo.

„Co to je?“ zašeptala Jutta.

Werner neodpověděl. Ten Francouz měl sametový hlas. Hovořil s úplně jiným přízvukem než Frau Elena, nicméně tak vášnivě a chytlavě, že Werner rozuměl každému slovu. Mluvil o optických iluzích a elektromagnetismu. Následovala pauza vyplněná šumem, jak někdo nejspíš obracel desku, a pak se začal rozplývat o uhlí.

Vezměme si jeden kousek, který hoří v kamnech u vás doma. Vidíte ho, děti? Ten kus uhlí byl kdysi zelenou rostlinou, kapradinou nebo rákosem, která žila před milionem, možná před dvěma miliony nebo také před stovkou milionů let. Dovedete si představit sto milionů let? Každé léto po celý život této rostliny její listy pohlcují co možná nejvíce světla a přeměňují sluneční energii v rostlinu samotnou. V kůru, větve, stonky. Protože rostliny se živí světlem, podobně jako my se živíme potravou. Pak ale ta rostlina uhynula a padla, nejspíš do vody, rozložila se v rašelinu, která zůstala pod zemským povrchem po léta letoucí – dobu tak dlouhou, že měsíc nebo desetiletí nebo celý váš život je proti ní pouhý okamžik, lusknutí prsty. Až ta rašelina nakonec vyschla a ztuhla, někdo ji vydoloval a někdo ji dopravil k vám domů a možná vy sami jste ji hodili do kamen a teď to sluneční světlo – stovky milionů let staré sluneční světlo – vytápí váš domov…

Čas jako by zpomalil. Podkroví zmizelo. Jutta zmizela. Vyprávěl už někdy někdo do takových podrobností právě o tom, co Wernera nejvíc zajímá?

Otevřete oči, končil vypravěč svou řeč, a dívejte se jimi, než se zavřou navždy. Pak spustila skladba hraná na klavír, která Wernerovi zněla jako zlatý člun plující po temné řece. Její harmonie proměnily Zollverein v úplně jiné místo: domy se vypařily, doly se zasypaly, komíny padly, ulicemi se rozlilo pradávné moře a vzduch kypěl možnostmi.

Moře plamenů

Pařížským muzeem poletovaly zvěsti, rychlé a zářivě barevné jako šátky. Vedení zvažovalo, že vystaví jistý drahokam, klenot cennější než kterákoli jiná věc ve sbírkách muzea.

„Povídá se,“ zaslechla Marie-Laure, jak říká jeden preparátor svému kolegovi, „že ten kámen pochází z Japonska a je hrozně starý. V jedenáctém století prý patřil nějakému šógunovi.“

„Já jsem slyšel,“ odtušil ten druhý, „že ho vytáhli z našeho vlastního trezoru. Prý byl celou dobu tady, ale z nějakého právního důvodu jsme ho nesměli vystavovat.“ Jednou šlo o vzácný monohydrát uhličitanu hořečnatého, jindy hvězdný safír, který člověku popálí ruku, jakmile se ho dotkne. Pak se z toho stal diamant, určitě diamant. Někteří ho nazývali Pastýřský kámen, jiní Khon-Ma, brzy však všichni mluvili o Moři plamenů.

Čtyři roky jsou pryč, pomyslela si Marie-Laure.

„Má v sobě zlo,“ prohlásil hlídač ve vrátnici. „Každému přináší jenom smutek. Slyšel jsem, že všech devět předchozích majitelů spáchalo sebevraždu.“

Druhý hlas dodával: „Já zase slyšel, že každý, kdo ho vezme do ruky bez rukavice, do týdne zemře.“

„Ne, ne, když ho máš u sebe, tak nemůžeš umřít, zato lidi kolem tebe umřou do měsíce. Nebo možná do roka.“

„To bych si na něho měl sáhnout!“ zasmál se třetí hlas.

Marii-Lauře se rozbušilo srdce. Bylo jí deset a na černé plátno své představivosti si dokázala promítnout cokoli: plachetnici, šermířskou bitvu, pestrobarevné Koloseum. Cestu kolem světa za osmdesát dní četla pořád dokola, až bylo Braillovo písmo úplně ohlazené.

Letos jí otec k narozeninám koupil ještě tlustší knihu: Dumasovy Tři mušketýry.

Někde zaslechla, že ten diamant je světle zelený a velký jako knoflík od kabátu. Příště někdo tvrdil, že je velký jako krabička od sirek. A o den později už byl modrý a velký jako dětská pěst. Představovala si, jak se po chodbách prohání rozezlená bohyně a rozesílá po pavilonech kletby jako obláčky jedu. Kameny jsou jenom kameny, déšť je jenom déšť a smůla je prostě jenom smůla. Některé věci jsou jednoduše vzácnější než jiné, a proto existují zámky.

„Ale papa, věříš, že opravdu existuje?“

„Ten diamant, nebo ta kletba?“

„Obojí.“

„Jsou to jenom povídačky, Marie.“

A přesto, kdykoli se něco pokazilo, pracovníci muzea si šeptali, že za to může ten diamant. Na celou hodinu vypadla elektřina – to ten diamant. Voda z prasklého potrubí zničila celý regál vylisovaných rostlin – to ten diamant. Když manželka ředitele na Place des Vosges uklouzla na ledu a nadvakrát si zlomila ruku v zápěstí, pytel s drby se roztrhl.

Někdy tou dobou byl Mariin otec povolán do kanceláře ředitele. Strávil tam dvě hodiny. Kdy jindy si ředitel otce zavolal na celé dvě hodiny? Ani jednou.

Téměř okamžitě poté začal otec pracovat hluboko v útrobách pavilonu mineralogie. Celé týdny opouštěl klíčovnu s vozíkem plným nejrůznějšího nářadí, zůstával tam ještě dlouho po zavírací době, a když se vracel do klíčovny, byla z něj cítit pájecí slitina a piliny. Kdykoli se zeptala, jestli může jít s ním, odmítl. Říkal, že bude nejlepší, když zůstane v klíčovně se svými učebnicemi v Braillově písmu nebo půjde nahoru do laboratoře měkkýšů.

U snídaně na něj dotírala. „Stavíš speciální vitrínu pro ten diamant. Něco jako průhledný trezor.“

Otec si zapálil cigaretu. „Vezmi si knihu, Marie. Musíme vyrazit.“ Od doktora Geffarda se lepších odpovědí nedočkala. „Víš, jak diamanty – vlastně všechny krystaly – rostou, Laurette? V mikroskopických vrstvách, každý měsíc se na jejich povrch nabalí několik tisíc nových atomů. Tisíciletí za tisíciletím. A stejně se na sebe nabalují i příběhy. Všechny staré kameny jsou obestřeny příběhy. Ten kamínek, na který jsi tak zvědavá, možná viděl, jak Alarich dobyl Řím. Možná se blýskal v očích faraonů. Skythské královny s ním možná protančily celé noci. Možná se o něj vedly války.“

„Papa říká, že kletby jsou jenom výmysly, které mají odradit zloděje. Podle něj je tady šedesát pět milionů exemplářů, a když budete mít správného učitele, každý z nich bude stejně zajímavý.“

„Přesto existují věci, které lidi lákají. Například perly nebo levotočivé mušle. Dokonce i ten nejlepší vědec občas pocítí touhu strčit si něco do kapsy. Něco tak malého, a přesto tak krásného. Tolik cenného. Jen ti nejsilnější se dokáží od takových pocitů oprostit.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jsou světla, která nevidíme.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.