Danielle Steel: Hrdinové

Copyright © 2018 by Danielle Steel

All rights reserved

Translation © Štěpánka Svobodová, 2020

ISBN 978-80-249-4092-2

Drazí přátelé,

psát knížku Náhodní hrdinové bylo velmi náročné a vzrušující především proto, že příběhy se odehrávají v celé řadě rovin. Kniha je inspirovaná současným způsobem cestování, jeho náročností, a zároveň nás uklidňuje, protože nám připomíná, kolik úřadů se angažuje v naší bezpečnosti, když cestujeme. K nehodě může dojít úplně všude (můžete třeba taky sklouznout doma ve vaně nebo zakopnout o svého pejska, když ho vezmete na procházku). Od okamžiku, kdy vejdeme do bezpečnostní zóny na jakémkoliv letišti – pokaždé je velice otravné, když si zouváme boty, zdržuje nás, že se strkáme ve frontě s ostatními pasažéry cestou k plastovým košíčkům, kam si máme dát svoje věci – však zapomínáme, že všechna tahle bezpečnostní opatření jsou tu v zájmu naší bezpečnosti (ne jenom proto, aby nás popuzovala) a že nás skutečně chrání před tím, aby se nám žádné nepříjemnosti nepřihodily. A navíc tady existuje letištní bezpečnostní služba, která neustále sleduje, co se děje na celém letišti, Ministerstvo vnitřní bezpečnosti Homeland Security a všechny federální úřady plné vysoce kvalifikovaných a zkušených odborníků. Jsou to vlastně strážní andělé, pro nás prakticky neviditelní, kteří nás sledují, ještě než vůbec vzlétneme, v průběhu letu a až do chvíle, kdy znovu opustíme letiště v místě, kam jsme měli namířeno. Je to skutečně nesmírně uklidňující a povzbudivé.

A v případě, že se stane něco nečekaného, nebo má někdo dokonce nějaké podezření, je naprosto fascinující vědět, kolik úřadů a zkušených lidí se zapojí, aby se objasnila záhada a problém vyřešil, ještě než se něco stane. Na to je taky dobré nezapomínat.

Zjistila jsem, že mě nakonec přímo fascinovala různorodost povah jednotlivých postav této knihy. V příběhu se objevuje neobyčejně schopný, vysoce postavený agent Ministerstva vnitřní bezpečnosti Homeland Security na newyorském mezinárodním letišti JFK, jehož sebevědomí bylo otřesené nedávným incidentem a musí danou situaci vyřešit co nejlépe a včas, psychiatrička, která pomáhá vyhodnotit situaci, i mladá agentka s celou řadou diplomů, která však postrádá zkušenosti. Hlavní roli zde hraje mladá zaměstnankyně Úřadu pro bezpečnost v dopravě TSA, svobodná matka, která poslechne své instinkty a je natolik bystrá i statečná, že se nevzdá a své obavy i přes nejistotu tlumočí vyšším místům. A v neposlední řadě je tu policie, federální agenti, fantastická bývalá pilotka Air Force, posádka a pasažéři na palubě letadla.

Rovněž jsem v této knize chtěla vyzdvihnout skutečnost, že nikdy nevíme, jak zareagujeme za mimořádných okolností. Jenom u hrstky z nás se může ukázat, že máme odvahu jak lev a v nejstrašnějších okamžicích sáhneme skutečně až na dno, až do míst, o nichž jsme naprosto netušili, že bychom na ně dosáhli. A tak se nakonec z řady z nás stanou náhodní hrdinové, povětšinou ve chvílích, kdy to prakticky vůbec nečekáme. Doufám, že si oblíbíte postavy, s nimiž se v této knize seznámíte, a že si rovněž vychutnáte události, které se rozvíjejí jako spletenec osudů. Jsou to příběhy lidí, kteří vykonávají své profese s pozoruhodnou zručností.

Užijte si čtení téhle knížky!

S láskou

Vaše Danielle Steel

Mým úžasným a naprosto mimořádným dětem, Beatii, Trevorovi, Toddovi, Nickovi, Sam, Victorii, Vanesse, Maxxovi a Zaře.

To vy jste moji hrdinové a vždycky budete, hrdinové, kteří statečně čelí náročným úkolům, kterým jsme se my všichni museli postavit, s klidem a důstojností, odvahou a noblesou.

Máte mou lásku i můj obdiv, vždycky a už jednou provždy!

Opravdu moc vás miluji

Vaše máma/D.S.

1

Bernice Adamsová otevřela oči jako obvykle těsně předtím, než začal zvonit budík, takže nevzbudila svého šestiletého syna. Jakýsi mateřský pud ji vyrušil ze snů dřív, než se budík rozdrnčel. Usmála se, když se podívala na Tobyho, spícího vedle ní ve velikánské manželské posteli, kterou náhodou objevila v bazaru s nábytkem. Koupila do ní nové matrace, které si spolu vyzkoušeli, a Toby prohlásil, že se na nich leží jak na obláčku. Byl to poněkud značný zásah do rozpočtu, ale rozhodla se, že se to vyplatí. Bylo třeba, aby Toby šel do školy vždycky řádně odpočatý, dával pozor a dobře prospíval. Chtěla pro něj veškeré výhody, které mu mohla dopřát.

Podařilo se jí zařídit malý byt starším nábytkem a tím, co našla o úterních večerech na chodníku, kdy lidi nechávali na ulici spoustu velkých kusů nábytku, které už nechtěli, aby je ráno popeláři odvezli. Pokaždé jí to připadalo jako honba za pokladem. Našla takhle noční stolky, modrý prádelník a taky kuchyňský stůl, u kterého denně jedli. Umakart byl sice na okrajích trochu oprýskaný, ale jasně červená barva působila velmi vesele v jejich malinké kuchyni, kde sotva dokázala vařit. Sama si vymalovala i natřela některé kusy nábytku. Koberec do obývacího pokoje objevila na stránkách charity. Všechno to dohromady působilo velmi útulně. Do ložnice pověsila zarámované plakáty Spidermana, které měl rád Toby, a nad postelí měli jeden s Batmanem a Robinem.

Bernice byla svobodná matka. Tobyho otec se vypařil, když přišla v devatenácti do jiného stavu. Tehdy pracovala přes den jako servírka a po večerech chodila na City College of New York. Od té doby ho neviděla, ale doslechla se, že je ženatý a má tři další děti. Nechtěla s ním udržovat žádný kontakt. Uměl se vemluvit do přízně, zamilovala se do něj, a těhotenství byl omyl. Zmizel, jak rychle to jen šlo. Bernice měla Tobyho ve dvaceti a od začátku zvládala rodičovskou péči o chlapce sama.

Byla nesmírně houževnatá a dokázala si s lecčíms poradit. To však nebylo všechno. Chtěla získat ve společnosti dobré postavení, toužila jít svému synovi příkladem a ukázat mu, že nemusí být nijak omezovaný světem, do něhož se narodil. Vštěpovala mu, že pokud bude vzdělaný, může si jednou najít dobrou práci a vést příkladný život. To měla v plánu i pro sebe.

Vyrůstala v pěstounských domovech. Rodiče jí zemřeli, když jí bylo skoro čtrnáct. Některé domovy byly strašné a některé zas vcelku dobré, ale Bernice byla odhodlaná zabezpečit, aby se jejímu chlapci nikdy nic takového nestalo. Jediný její příbuzný bratr Clive byl už od svých osmnácti hezkou řádku let stále jednou nohou ve vězení. Odsoudili ho za padělání kreditní karty, za krádež auta a distribuci drog. To ho naučila ulice a neznal jinou možnost, jak si vydělat na živobytí. Bernice bratra neviděla od jeho šestnácti let. Teď ve dvaceti byl právě podmínečně propuštěn z vězení. Bernice se s ním nechtěla znovu setkat ani nechtěla, aby se dověděl o svém synovci. Clive nebyl zlý člověk a k ní se vždycky choval, jak nejlépe uměl. Jen nevěděl, jak vyváznout z pasti, v níž vyrostl. A Bernice si přála, aby její a synův život byl jiný.

Dům na 125. ulici, kde bydleli, byl čistý a obývaly ho vážené rodiny. Postavili ho ve třicátých letech dvacátého století a tehdy musel být skutečně krásný. Původní hezké, prostorné byty byly posléze přestavěné na malé s nízkým nájmem. Teď působily omšele a lidé, kteří tu bydleli dřív a mohli si to dovolit, se přestěhovali do centra. Jiné budovy nedaleko domu, kde bydlela Bernice, byly zrenovované a některé části v jejím sousedství začali obývat bohatí majitelé. Naštěstí tady našla byt, který si mohla ze svého platu dovolit, i se postarat o syna.

Před pěti lety ukončila City College a od té doby pracovala v TSA, Úřadu pro bezpečnost v dopravě na mezinárodním letišti JFK International Airport, kontrolovala cestující, kteří přicházeli od jednotlivých linek, pečlivě je pozorovala, nasměrovala k bezpečnostním skenerům a prohledala je, když dostala pokyn. Taky současně on-line studovala práva. Bernice byla přesvědčená, že tajemství úspěchu a otevřené dveře ke všemu spočívá ve vzdělání a tvrdé práci. To jí nikdo nedokázal vymluvit. Tobymu to připomínala téměř každý den.

Strašně nerada opouštěla jeho malé, vyhřáté tělíčko, přitulené na její záda, když vylezla z postele a šla se vysprchovat, aby se nachystala do práce. Až ve čtyři ráno odejde, pohlídá ho sousedka a doveze ho do školy spolu se svými dětmi. Bernice pracovala ve směnách od 5:30 do 13:30, takže právě stačila vyzvednout Tobyho ze školy a mohla s ním strávit zbytek dne. Učila ho i věci navíc, které ještě ve škole neprobírali, a teprve když ho po večeři uložila do postele, dělala své domácí úkoly na právnickou školu. Snažila se chodit spát v půl desáté nebo nejpozději v deset, protože musela vstávat v půl čtvrté, aby se připravila do práce. Snídala v metru, aby ušetřila čas. Nechodila nikam s kamarády a v kině nebyla už léta. Celý její život byl její syn a studium. Dřela, aby jednoho dne konečně měli snadnější život a její chlapec dostal šanci na pořádnou budoucnost. Hodně si o tom povídali, přestože mu bylo teprve šest. Mluvila s ním jako s dospělým a vykládala mu, že bude právničkou, a až dostuduje, najde si místo v nějaké advokátní kanceláři v centru města. To byl její sen. A sny se přece splní, když se člověk skutečně ze všech sil snaží. To říkala Tobymu téměř jako mantru.

Bernice se osprchovala, vypila šálek kávy a oblékla si uniformu. Byla velice hezká Afroameričanka. Vlasy nosila zapletené do úhledných copánků stažených v týle. Byla štíhlá, ale přesto si hlídala váhu. V uniformě Úřadu pro bezpečnost v dopravě TSA jí to moc slušelo. Řada mužů, s nimiž pracovala, ji zvala na rande. Mnoho z nich bylo ženatých, a ty vždy odmítla. Krátce poté, co začala pracovat v TSA, chodila krátce s jedním ze svých svobodných kolegů. Nevyvinulo se to dobře a znovu už takovou chybu neudělala. Celá léta neměla vážnější známost a poslední dva roky ani žádnou nezávaznou schůzku. Říkala si, že na to bude spousta času, až si po dokončení právnické školy najde lepší místo. Práce v TSA ji nijak zvlášť nebavila, ale dokázala z ní platit nájem, nakupovat jídlo a taky měla potřebný čas na studium práv. Takový režim jí vyhovoval.

Když byla oblečená, nasoukala stále tvrdě spícího synka do spacího pytle se Spidermanem, donesla k sousedce a zaklepala. Nezazvonila, aby nevzbudila ostatní děti. Nemusely jít ještě do školy, vyučování začínalo až v osm. Toby se v maminčině náruči probudil těsně předtím, než se otevřely dveře.

„Proč musíme tak brzy vstávat?“ stěžoval si, přitulil se k ní a znovu zavřel oči. Venku byla ještě tma a nejspíš ještě několik hodin bude.

„Protože musím jít do práce,“ odpověděla mu Bernice a políbila ho na čelo. „A ty musíš chodit do školy, abys měl jednou taky dobrou práci jako doktor nebo právník,“ dodala. Už od raného věku ho směrovala a motivovala.

„Já chci bejt policajt,“ brblal chlapeček, když se dveře otevřely. Sousedka vzala chlapce do náruče a usmála se na Bernice. Věděla, jaká je dobrá matka, a obdivovala ji za to. Toby už opět skoro spal, když jí ho Bernice předávala. Měl před sebou ještě pár hodin příjemného spánku, než bude muset vstát, nasnídat se a obléknout se do školy.

„Hezký den přeju,“ zašeptala sousedka a opatrně zavřela dveře. Brala si k sobě Tobyho každé ráno. Nezištně. Dělala to jeho matce jako laskavost. O víkendech pak často večer na oplátku hlídala Bernice její dvě děti a nechávala je spát u sebe na pohovce nebo s Tobym v posteli a na pohovce spala sama, když šla jejich maminka na pořádné rande. Obě ženy, žijící samy s dětmi, si navzájem všemi silami vypomáhaly. Sousedka měla syna a dceru přibližně Tobyho věku. Všechny tři děti spolu kamarádily, takže celá tato pospolitost dobře fungovala. Bernice vycházela z domu za krásného květnového rána. Myslela na církevní příměstský tábor, na který letos v létě Tobyho přihlásila. Líbilo se jí, že tam může vyzkoušet spoustu zajímavých věcí. Ušetřila na tábor dostatečné množství peněz tak, že po celých pět měsíců nechodila na oběd. Peníze měla na účtu a chlapce už na tábor přijali.

Bernice spěchala na první vlak metra, kterým jezdila do práce každý den. Na letiště dorazila včas. Kabelku si uložila do skříňky a do služby se přihlásila přesně v 5:30. Svou práci zrovna nemilovala, ale představovala pro ni dobrý způsob, jak vydělat na nutné živobytí. Navíc si každou chvíli připomínala, že to nebude navždycky. Jakmile dokončí právnickou školu, naskytnou se jí mnohem lepší příležitosti a bude se moct dívat po místech v právnických firmách, i když zpočátku asi jenom jako právní asistent, než složí advokátské zkoušky.

Prozatím však její každodenní pracovní den kazily drobné projevy závisti, nepříjemní nadřízení a rozezlení cestující, kteří si nechtěli zouvat boty a stěžovali si, když jim Bernice musela prohlížet tašky, hledat počítače anebo jakékoliv kapaliny, případně je obtěžovat kvůli něčemu, co bylo vidět na rentgenu, například plechovka se psím žrádlem nebo nějaký podezřelý předmět, který se ve většině případů ukázal zcela neškodný nebo tam vůbec nebyl, když to pečlivě překontrolovali. Zaměstnanci TSA měli za úkol hledat zbraně, materiály na potenciální výrobu výbušnin, případně cokoliv, co jim na monitoru rentgenu připadalo podezřelé.

Bernicina současná nadřízená Denise Washingtonová byla obzvlášť nepříjemná a bylo zjevné, že nemá ráda Bernice ani životní hodnoty, které její podřízená vyznává. Bernice byla příliš otevřená a přímočará. Navíc udělala chybu, že jednou jen tak mimochodem prohodila, že studuje práva on-line. Denise se k ní od té doby chovala povýšeně a dávala najevo své pohrdání. Nenáviděla dívky jako Bernice, které mluvily o světlé budoucnosti jako o něčem, co si můžou jen tak utrhnout ze stromu. Denise znala tvrdou realitu až moc dobře. Při povyšování ji už dlouhá léta přehlíželi. Přestala se zabývat otázkou proč. Brala to jako fakt. Byla přesvědčená, že ji vždycky přeskočila nějaká taková ambiciózní mladá holka jako Bernice, která se hlava nehlava drala nahoru. Byla znechucená ženami jako Bernice a už před lety si na ni zasedla a chovala se k ní opovržlivě. Bernice uvažovala o tom, že si bude stěžovat u Denisina nadřízeného, ale současně si uvědomovala, že by to ničemu neprospělo. Dokonce si byla jistá, že by se tím vše jen zhoršilo. Denise byla stále rozzlobená, zahořklá žena. Pomlouvala Bernice za jejími zády a schválně tak hlasitě, aby to slyšela. Denise nenáviděla svou práci, ale nikdy se nepokusila udělat nic pro to, aby to změnila. Vylévala si své znechucení a zklamání na lidech, nad nimiž měla dohled. Bernice si zvykla na její jízlivé poznámky, otevřené urážky i to, že ji Denise zjevně projevovala svou nenávist. Žárlila na Bernice, přestože se sama o nic nepokusila.

Bernice zaujala své přidělené místo ve vyhrazené bezpečnostní zóně. Denise si ji přitom zle měřila jako vždycky. Bernice obrátila svou pozornost k časným ranním cestujícím, kteří mířili k odletům, dávali svoje věci do plastových přepravek, aby prošly rentgenem, a pak pokračovali detektorem kovů k bezpečnostním skenerům celého těla, kterými procházeli v ponožkách nebo bosí.

Pár minut poté, co dorazila na své místo, zaznamenala, jak kolem prochází první uniformovaná posádka letadla, a všimla si, že podle prýmků na uniformě byla žena ve skupině pilotkou. Bernice se neubránila úsměvu. Ráda vídala takové věci.

Pak se jí zdálo, že zahlédla slavnou filmovou hvězdu Susan Farrowovou, ale taky se mohla mýlit. Žena vypadala starší, než by Bernice čekala, oči jí zakrývaly velké tmavé brýle, a bylo tedy obtížné ji poznat. Prostě oblečená žena v modrých džínech a svetru se ke všem chovala velice mile. Nebyla nijak oslnivá, na Bernice ale působila jako příjemná paní. Právě tohle byla jedna z věcí, které na svojí práci měla ráda. Nikdy jste nevěděli, s kým se setkáte ani co ten den můžete očekávat. Bylo to příjemné rozptýlení a hned jí připadalo snazší se nějak vypořádat s neurvalým chováním šéfky.

Helen Smithová se vzbudila ve čtyři třicet, aby měla dost času na sprchu a oblékání a mohla si dopřát kávu. Pak již zcela probuzená spolu s ostatními členy posádky opouštěla hotel v centru New Yorku, kde piloti jejich letecké společnosti vždy bydleli. Tou dobou nebyl v ulicích téměř žádný provoz, takže na ně v pět třicet před hotelem čekal mikrobus a na letiště je dovezl v šest třicet. Helen věděla, že tam na ni moc práce nečeká. Letecká společnost pro ně nachystala letovou trasu a kontrolovala počasí. Helen se zbytkem posádky musela pouze zkontrolovat, zda jsou všechny přístroje mechanicky v pořádku. To byl jejich jediný úkol po nástupu na palubu před odletem.

Helen jako pilotka se mohla chlubit vynikající kariérou. Po letech, kdy působila jako bojová pilotka pro Air Force, už dva roky létala pro tuto leteckou společnost jako dopravní pilotka. Ty dva roky patřily k nejtěžším v celém jejím životě.

Hned po probuzení si přečetla došlou textovou zprávu, v níž ji informovali o změně stroje, už druhé na tomto zpátečním letu do San Franciska. Den předtím ji uvědomili, že bude pilotovat Airbus A380, který přistál v New Yorku po cestě z Londýna, protože ho potřebovali dostat do San Franciska na další let do Tokia. Největší Airbus A380 normálně mezi San Franciskem a New Yorkem nelétal. Helen však byla prověřená pro takové letadlo a těšila se, že s ním poletí.

V průběhu noci objevili na A380 mechanický problém a nakonec ho nemohli k letu do San Franciska vůbec použít. Na let měli rezervace od téměř tří set cestujících a rozhodli se, že použijí nový, menší Airbus A321 pro let do San Franciska v 8:00 a pro zbylé cestující dají k dispozici Boeing 757 se startem v 8:20. Tak snad budou spokojeni cestující, protože mohou dodržet svůj předem stanovený program, a nikdo kvůli změně stroje nezůstane na letišti. Znamenalo to však, že potřebovali druhou posádku pro Boeing 757. Helen určili A321. Toto letadlo řídila velmi ráda. Bylo menší a lépe ovladatelné, a dokonce i posádka si ten typ stroje oblíbila. V textové zprávě stálo, že poletí se sanfranciskou posádkou, která se podle plánu vrátí na domovskou základnu. Jedinou změnu představoval druhý pilot jménem Jason Andrews. Helen ho neznala.

Taky ji informovali o tom, že s nimi poletí i kapitán Connor Gray, ale jen jako cestující, což znamenalo, že poletí jako čestný pasažér. Bude cestovat s Helen v kokpitu, protože letadlo je plně obsazené a všechna sedadla prodaná. Z esemesky se dozvěděla, že byl vyřazen z aktivní služby a penzionován kvůli zdravotním potížím bezprostředně po přistání, což se přihodilo po letu do New Yorku, který před dvěma dny pilotoval. Formality jeho penzionování se měly vyřešit během následujících dní. Nebyl už ale prověřený, aby mohl létat, a po té drobné zdravotní příhodě zřejmě už nikdy nebude. Aerolinie a FAA (Federal Aviation Administration, Úřad pro dozor nad civilním letectvím) byly přísné, pokud se jednalo o vážné zdravotní problémy. Helen o Connoru Grayovi slyšela jako o jednom ze služebně nejstarších pilotů, nikdy se však osobně nesetkali. Nejspíš se už blížil důchodovému věku, a ať se mu stalo cokoliv, muselo to být něco skutečně vážného, když ho vyřadili z aktivní služby a penzionovali okamžitě, v polovině cesty. Přemýšlela o tom a doufala, že se jí podaří vzhledem k okolnostem kapitánovi cestu na domovskou základnu co nejvíc zpříjemnit.

Letět s neznámým druhým pilotem bylo pro každého komerčního pilota vcelku běžné. Posádky byly různorodé a navzájem zastupitelné. Helen to nepovažovala za žádný problém. S některými se dobře vycházelo, jiní se zas až tak příjemně nechovali, ale všichni to byli zkušení piloti prvotřídních aerolinií, pro které Helen pracovala. Řídila letadlo, které jí dali, stejně jako v armádě. Po tolika letech výcviku a zkušeností mohla se zavřenýma očima pilotovat prakticky cokoliv, co jí přidělili. Milovala svou práci. Lítání bylo její srdeční záležitostí. Měla je v krvi. Její otec byl pilot Air Force a do důchodu odcházel jako plukovník.

Helen působila několik let jako bojová pilotka Air Force v Iráku. Sloužili tam s manželem oba a rozhodli se, že Helen opustí Air Force a odejde do civilu dřív, než manželovi skončí poslední mise. Oba měli nabídky od komerčních leteckých společností a mysleli si, že kvůli dětem je čas z armády odejít.

Helen tuhle velkou změnu těžce prožívala. Vyrůstala ve vojenském prostředí a dávno se jí odcizilo vše, co se týkalo civilního života. Zpočátku ji to velmi trápilo, obzvlášť když manžel ještě sloužil v Air Force. Zabili ho čtyři měsíce po jejím odchodu z armády, osm týdnů předtím, než měl odletět domů.

Nezahořkla však kvůli tomu, co se mu stalo. Sestřelili ho, dostal se do zajetí a s celou posádkou byl zabit v incidentu, který vyvolal pozornost tisku a výkřiky pobouření po celém světě. Prezident ho posmrtně vyznamenal a medaile teď stála na krbové římse v jejím novém domově. Bydlela s dětmi v malém, poněkud zchátralém domku v Petalumě, necelou hodinu z centra San Franciska. Zpočátku byla z manželovy smrti v šoku a nemohla tomu vůbec uvěřit. Oba znali rizika svého povolání, ale nikdy si nemyslela, že by se mu něco takového mohlo stát. Netušila, jak se bez něj v civilním životě mimo armádu obejde. Po jeho smrti uvažovala o tom, že znovu vstoupí do armády a vrátí se k jedinému způsobu života, jejž znala v Air Force, ale zároveň věděla, že by to nebylo fér vůči dětem. S manželem si přáli, aby děti vyrůstaly mimo vojenské prostředí. Nebylo však v plánu, že v jejich novém životě bude chybět táta. Její otec se snažil ze všech sil, aby jí pomohl, a bydlel s dětmi, když byla někde pryč. Po roce a půl si však stále ještě zvykala na civilní život bez Jacka. Nebylo to snadné ani pro ni, ani pro děti. Moc ji trápilo, že zůstala sama na výchovu dětí a sama bez milovaného manžela.

Ve čtyřiceti dvou letech pro ni Air Force a vojenské prostředí znamenalo druhou přirozenost. V aeroliniích se zpočátku dokonce občas vyskytl odpor vůči ženě-pilotce, ale na druhou stranu se našli lidé, kteří takové předsudky neuznávali. Navíc velká většina mužů, s nimiž létala, ji respektovala díky jejím nalétaným hodinám a zkušenostem. Obzvlášť ji uznávali kolegové, kteří věděli o jejích misích v Iráku. Proti pilotování vojenských letadel bylo zvládání airbusů mezi San Franciskem a New Yorkem nebo lety do zahraničí hračka. Po návratu do San Franciska ji čekalo pět volných dní. Slíbila, že vezme všechny děti kempovat. Žili teď v podstatě jako normální rodina, nebo se o to aspoň snažili, přestože jejich zesnulý otec byl válečný hrdina a matka bojová pilotka. Dva synové chodili na druhý stupeň základní školy a dcerce bylo sedm.

Helen mezi místními zatím příliš přátel nezískala. Dosud se ani nesblížila s ostatními maminkami, s nimiž se vídala ve škole. Buď si vystačila sama, nebo trávila volný čas s dětmi. Musela jim teď být matkou i otcem, což byla dvojnásobná práce. Hoši hráli Malou ligu baseballu a dcerka chodila po škole do dívčího skautského oddílu a na taneční hodiny hip hopu. Helen velmi často zvažovala své rozhodnutí odejít z armády. Občas jí vojenské prostředí až zoufale chybělo. Jako by opustila mateřské lůno. Všechno v civilním životě ji zprvu děsilo.

Zjistila, že jediné chvíle, kdy se cítí ve své kůži a ví přesně, co dělá, prožívá v kokpitu letadla. V ostatních situacích si připadala jako ryba na suchu. Dosud se nenaučila jednat jako civilní osoba, ale snažila se. Žila z jednoho dne na druhý. To, co se stalo Jackovi, ji naučilo, že nemůže mít jistotu, co se v budoucnosti přihodí. Uvědomila si, že nemůže počítat vůbec s ničím. Život představoval zkrátka hru, která čas od času nabízela nejrůznější příležitosti. Helen teď nedokázala v něco ani v někoho věřit, kromě v sebe sama. V některých chvílích ji napadalo, že jenom sama dětem nestačí – obzvlášť chlapci potřebovali otce a ona se mohla co nejvíc snažit, ale někdy se jí zdálo, že pro ně prostě nedělá dost.

Nancy Williamsová byla vzhůru dlouho předtím, než zazvonil budík, ale nutila se zůstat v posteli až do pěti. Když šla spát, věděla přesně, co bude muset udělat ve chvíli, kdy se vzbudí. Teprve den předtím jí začínalo svítat, že je možná těhotná. Po dvanácti letech léčby neplodnosti a osmi pokusech o asistovanou reprodukci to nakonec s manželem vzdali a vyplnili potřebné doklady k adopci malé holčičky z Číny. Holčička byla dvouletá a už brzy se chystali si ji v Pekingu vyzvednout. Už se nemohli dočkat.

Avšak včera během letu ze San Franciska začala mít podezření, že je možná těhotná, a to tentokrát bez hormonálních injekcí a odebírání vajíček. Bylo to příliš krásné, než aby to byla pravda. Ten večer zašla do drogerie kousek od hotelu a koupila si těhotenský test. Ležel na umyvadle v koupelně a čekal, až ho použije. Bála se, že bude opět zklamaná. Do svých osmatřiceti let už to zažila mnohokrát. Zmařené naděje se staly bohužel v poslední době součástí jejího života.

V pět ráno už to nevydržela. Odhodila přikrývku, vyrazila do koupelny a přitom si v duchu namlouvala, že jí na tom zas až tak nezáleží. Brzy budou mít adoptivní dcerku, tak je to jedno. Až na to, že to jedno nebylo. Kdyby to bylo lidsky možné, stále by chtěli vlastní dítě. Manželovi se se svým podezřením ještě ani nesvěřila, nechtěla v něm probouzet naději. Pracovali u stejné letecké společnosti, ona jako stevardka, manžel jako pilot. Předchozího dne odletěl do Miami a taky se dnes vracel do San Franciska.

Použila test a nechala ho na umyvadle, aby předvedl ten zázrak. Vklouzla do sprchového koutu, nechala si horkou vodu stékat po tváři, ale vyšla ven rychleji než jindy. Potřebovala to vědět, ještě jednou, jedinkrát. Když se na proužek podívala, vyjekla a uchopila test třesoucí se rukou. Dva růžové proužky. Byla těhotná, a dokonce bez lékařského zásahu. Zkrátka se to stalo. Přitom byly veškeré jejich předchozí pokusy marné.

Co teď budou dělat s tou malou holčičkou v Číně? Tisíce myšlenek se jí honily hlavou. Svezla se na podlahu. Motala se jí hlava a v ruce stále svírala testovací proužek. Tak nakonec přece jen otěhotněla. Konečně se jim splnil sen.

Joel McCarthy právě vylézal ze sprchy, když mu zazvonil mobil. Spěchal, protože o pár minut zaspal. Číslo poznal okamžitě a tvář se mu rozzářila nadšeným úsměvem. Byl vysoký, tmavovlasý, pohledný muž, v mládí pracoval trochu v modelingu a svou práci palubního stevarda miloval.

„Jak to, že jsi tak brzo vzhůru?“ zeptal se svého partnera Kevina. „U tebe jsou přece dvě hodiny ráno.“ Kevin byl v bytě v San Francisku.

„Nemůžu spát. Pořád musím myslet na pátek.“

„Já vím. Já taky.“

Oba muži se usmáli a na okamžik mezi nimi zavládlo ticho. Joelovi bylo čtyřiačtyřicet a jeho partner byl čtyřicetiletý lékař. Seznámili se během jednoho z Joelových letů před dvěma roky a od té doby byli spolu. Za dva dny se brali jen za účasti úzkého kroužku svých přátel a Kevinových rodičů, kteří měli přiletět z Los Angeles. Joel to svým ultrakonzervativním rodičům v Utahu neřekl, ani svým pěti bratrům a sestrám, přestože jeden jeho bratr byl taky gay. Avšak ani on se s tím nikdy rodičům nesvěřil. Nikoho z rodiny nezajímalo, jak Joel vlastně žije, a oslavovat jeho sňatek s mužem by pro ně bylo příliš. Teď ale bude jeho rodinou Kevin. Joel svou rodinu miloval, ale uvědomoval si, že zkrátka nebudou schopní se s jeho orientací smířit. Několik let strávil léčbou a snažil se s celou situací vyrovnat. Nakonec však byl se svým životem spokojený a sňatek s Kevinem bylo to nejkrásnější, co ho v životě potkalo.

„Mí rodiče dorazili už dneska večer,“ hlásil mu Kevin, zjevně plný euforie. „Maminka je ještě nadšenější než my dva.“ Oba Kevinovi rodiče přijali Joela do rodiny a jeho sestra s manželem se k němu taky velice vřele chovali. Tvořili rodinu, o jaké Joel vždycky snil. Na svatební cestu se chystali na Tahiti. Kevin byl úspěšný plastický chirurg a vyzval Joela, aby zvážil, zda nechce přestat pracovat, ale Joel na něm nechtěl být závislý a měl v plánu pokračovat v létání, alespoň nějaký čas, možná až do té doby, než adoptují dítě nebo si nechají náhradní matkou odnosit vlastní. Joel už bydlel v Kevinově bytě a začínali se poohlížet po domě, který by si koupili, až se vrátí z Tahiti. A právě si pořídili psa. Joel přímo zbožňoval všechny stránky domáckého způsobu života.

„Už musím jít, nebo přijdu pozdě,“ omlouval se Joel, když uviděl, kolik už je hodin. „Miluju tě. Uvidíme se večer. Až přijdeš domů, už budu mít hotovou večeři.“

„Naši nás někam večer chtějí vzít,“ vyhrkl Kevin.

„Tak si jdi hezky ještě lehnout a trochu se prospi, nebo budeš v pátek vyčerpaný,“ vybídl ho Joel s úsměvem. Oba nedokázali myslet na nic jiného než na svou svatbu. Bavili se jejím plánováním už několik měsíců.

„Bezpečný let,“ prohodil ještě Kevin, než zavěsil. Vždycky to říkal a Joela to pokaždé znovu dojalo. Nikdy neměl během letu žádné problémy, ale Kevin byl přesto z jeho zaměstnání stále nervózní a sám se bál sednout do letadla.

Joel si s úsměvem na rtech oblékal uniformu stevarda, myslel na Kevina a uvědomoval si, jaké má štěstí, že se našli. A pak ve skvělé náladě nastoupil do mikrobusu s posádkou letu. Všichni si popřáli dobré ráno, ale jinak si v tuhle časnou hodinu každý hleděl svého. Joel neznal všechny, i když většinu z nich viděl během letu před dvěma dny.

„Přehodili nás na A321 a přidali ještě 757, aby dorovnali rozdíl,“ oznámila jim kapitánka Helen Smithová věcným tónem. Ve skupince vyvolalo téma změny strojů a rozdělení do dvou letů několik poznámek. Většině bylo líto, že nepoletí letadlem A380, které měli všichni rádi, i když ve větším letadle měli na starost víc cestujících a naopak v A321 bude pro stevardy a letušky snazší práce. „Do Boeingu 757 nasadí posádku, která má základnu v New Yorku,“ dodala kapitánka Smithová. Čekali před hotelem, až přijde druhý pilot. Helen se podívala na hodinky. Kolega měl zpoždění.

Během čekání si Joel a Nancy tiše povídali. Nancy byla přešťastná po ranním testu, ale snažila se to nedávat najevo. Nechtěla se s novinkou nikomu svěřovat, dokud to neřekne manželovi. Joel byl radostně vzrušený celý týden. Tohle byl jeho poslední plánovaný let před svatbou.

V mikrobusu jely i dvě velmi zkušené letušky, které se na cestě tam staraly o první třídu. Joel usoudil, že stejně bude probíhat i zpáteční let. Jedna z nich, Jennifer, byla nadřízenou všech letušek. Obě patřily ke schopným a zkušeným stevardkám a dovedly velmi dobře jednat s náročnými cestujícími z první třídy, ale dávaly až příliš najevo, jak je to otravuje. Nancy se o tom s Joelem bavila během letu do New Yorku. Nechápala, jaký má smysl zůstávat v zaměstnání, které člověka přestane bavit. Celá řada jejích starších kolegyň působila zcela zjevně unaveně a zahořkle. Pracovaly příliš dlouho a vrtochy cestujících, které řešily, jim šly očividně na nervy. S lidmi mluvily zbytečně břitkým tónem a jejich přístup každý vycítil v okamžiku, kdy je uviděl. Nancy s takovými kolegyněmi strašně nerada pracovala. Plnily sice požadavky cestujících, ale dělaly pouze nezbytně nutné věci. Nancy doufala, že dnes ji k žádné z nich nepošlou. Nancy a Joel se tiše dohadovali o cestách do Hongkongu a do Pekingu příští měsíc. Dvě mladší členky posádky Bobbie a Annette už předtím přidělili do nejlevnější třídy Coach class a obě tušily, že je to opět nemine. Annette vykládala šeptem Bobbii o schůzce, kterou zažila předchozí večer, a obě se tomu smály. Helen se znovu s přísným výrazem ve tváři podívala na hodinky.

Přejela kabinu mikrobusu pohledem, všimla si staršího pilota a uvědomila si, že je to Connor Gray, čerstvě penzionovaný pilot, který s nimi má letět domů. Počkala, až se podívá jejím směrem, a usmála se na něj. Odpověděl jí pokývnutím, ale tvářil se zasmušile. Taky ji poznal. Vážil si její vojenské minulosti. Helen si pomyslela, že kapitán Gray vypadá zaraženě a v obličeji je bledý. Netušila, jaký zdravotní problém ho trápí, ale zdálo se jí, že je z toho každopádně deprimovaný. To nebylo nijak překvapivé, když ho okamžitě po přistání nuceně penzionovali.

Zbytku posádky nic neřekl, ani Helen ne. Pak konečně naskočil do mikrobusu druhý pilot, na něhož čekali, a ani se za svoje opoždění neomluvil. Byl nápadně hezký, světlovlasý, vypadal jako filmová hvězda a taky se tak choval. Představil se jako Jason Andrews a okamžitě si začal stěžovat, že změnili letadlo. Vykládal všem, jak se těšil na let s A380, protože se pro ten typ stroje právě nedávno kvalifikoval. A pak, když se mikrobus rozjel na letiště, vrhl sarkastický pohled na Helen.

„Dneska je to holčičí let?“ poznamenal. Connor Gray si ho zle změřil, v očích zjevný nesouhlas, že dostatečně nerespektuje kapitánku Smithovou.

Mikrobus si razil cestu mezi nákladními auty. Jason Andrews dal jasně najevo, že pilotky považuje přinejlepším za materiál druhé kategorie. Zbytek posádky jen v šoku zíral a mlčel. Helen to nijak nekomentovala, zůstala nad věcí. V Air Force potkala spoustu mužů jako Jason, kteří neměli rádi pilotky, a vůbec ji to nevyvádělo z míry. Jason byl zjevně arogantní chytrolín, do sebe zahleděný. Vždyť i čapku od uniformy měl nasazenou pod výmluvně šviháckým úhlem. Když vystupovali z auta na letišti JFK, neodpustil si poznámku, jak je Bobbie sexy. Bobbie ho slyšela, a když si vyndávali zavazadla z mikrobusu, upozornila ho, že je vdaná. Jason se na ni zadíval s šibalským úsměvem.

„A v čem je jako problém?“ kontroval Bobbii. A pak se zaměřil na Nancy, vysokou, přitažlivou blondýnku s krásnou postavou. Nejspíš si myslel, že všechny ženy pro něj představují snadnou kořist a že se nechají hned sbalit.

Nancy ho ignorovala a tiše si povídala s Joelem. Za sebou do letištní haly vezli kolečkové tašky. Druhý pilot neměl na této cestě žádné sympatizanty. Dvě starší letušky ho prokoukly okamžitě a Bobbie zašeptala Annette, že je to pitomec. Cestou na letiště se mu svými uštěpačnými poznámkami podařilo vytočit snad úplně každého.

Další poznámku, která se Helen nelíbila, utrousil, když se dostali na začátek bezpečností zóny a dávali své počítače, mobilní telefony a drobné osobní věci do plastových přepravek a pojízdné kufříky na běžící pás k zrentgenování.

„Vítejte do srdce Afriky,“ pronesl Jason polohlasně, ale dost hlasitě na to, aby to slyšeli ostatní členové posádky i kdokoliv, kdo by stál kousek od nich. Všiml si totiž, že většina pracovníků Úřadu pro bezpečnost v dopravě stojící kolem nich jsou Afroameričané.

„Na tohle pozor!“ pronesla kapitánka Helen Smithová příkrým tónem. Všem tak okamžitě připomněla svou vojenskou minulost. Byla ve střehu, připravená ho odkázat do patřičných mezí, přestože byla v mikrobusu zticha. „Teď jste členem mé posádky, Andrewsi, a to až do té doby, než přistaneme na letišti SFO. Za tuhle vaši poznámku vás můžu nahlásit nebo dočasně suspendovat,“ prohlásila bez obalu. Jejich slovní výměnu sledovala obzvlášť hezká pracovnice TSA a tuhle poznámku nepochybně slyšela. I jí připadal druhý pilot jako pitomec. Bobbie ho charakterizovala výstižně.

„Musela jste se přeslechnout, kapitánko,“ ohradil se Jason s hraným respektem.

„To doufám. Postarejte se, abych se u vás už příště nepřeslechla.“ Jason Andrews na to neodpověděl. Následoval ostatní posádku na cestě k příchodu k letadlu. Dvě letadla do San Franciska, která měla vzlétnout s dvacetiminutovým rozestupem, byla zaparkovaná vedle sebe. Ke členům sanfranciské posádky se přidala celá posádka z New Yorku, kterou dali k dispozici pro Boeing 757. Rychle se rozdělili a vydali se k jednotlivým strojům. Na palubě A321 se stevardi a letušky seznámili s hlavní stevardkou Jennifer. Po příchodu na palubu jim přidělila místa v kabině. Jak Joel předpokládal, nenastala žádná změna oproti letu sem. Helen, Jason a penzionovaný Connor Gray vyrazili do kokpitu, aby se tam usadili. Když Jason míjel Joela, věnoval mu opovržlivý pohled, ale neřekl nic. To ani nemusel. Pohrdání, které ke stevardovi cítil, mu bylo vidět na očích.

Helen se posadila do kapitánského sedadla a na kus řeči se na chvilku otočila ke Connoru Grayovi. Jakmile se ocitla v kokpitu, jako by se uvolnila a roztála. To byl její domov. Nic jí nepřipadalo tak báječné jako řídit letadlo. Vypadala jako typická Američanka. Měla světle hnědé vlasy, inteligentní tvář a jasně modré oči, které si všeho všímaly. Connor se stále víc uvolňoval a vypadal spokojeněji, jak spolu hovořili. Polohlasem jí vysvětloval, že měl drobnou cévní mozkovou příhodu, TIA. Doktoři sice říkali, že už se možná nikdy nebude opakovat, ale zcela jisté to nebylo. Problém trval jen pár vteřin, během nichž nerozeznával své okolí, ale jeho kariéra tím okamžitě skončila. Kdyby se mu to stalo při řízení letadla, mohlo by to mít katastrofální následky.

„Je mi to opravdu moc líto,“ pronesla Helen hlasem plným pochopení a Connor jí za to poděkoval. Vážil si jí nejen po profesionální, ale i osobní stránce. Jako většina lidí na celém světě i on viděl v přímém televizním přenosu, jak jejího muže zabili únosci. Děsivý zážitek. Na to se nedalo nikdy zapomenout. Connor se o tom nezmínil, ale sdělil jí, že je pro něj velkou ctí letět svůj poslední let v uniformě právě s ní. Helen mu také složila kompliment a Connor viděl, že to myslí upřímně. Získala si pověst velmi zkušené pilotky, a navíc působila jako velice laskavá žena.

Povídali si a Jason mezitím obsadil sedadlo druhého pilota a nevšímal si jich. Zkontroloval několik přístrojů a hodnoty na displejích. Potom začal psát esemesku. Jak ho tak Helen pozorovala, připadalo jí, že do domovské základny letí s velkým rozmazleným spratkem. Byl mladý a namyšlený a jeho arogance jí šla na nervy, přestože to nedávala najevo.

Po hovoru s Connorem provedla prvotní kontrolu, spojila se s věží kvůli letovému plánu a byla spokojená, že je všechno v pořádku. Pomyslela si, že je dobře, že umístili cestující do dvou letadel, než aby polovinu nechali na holičkách, když letoun A380 nemohl letět. Na druhý let se naloďovali ve stejnou chvíli. Helen potěšilo, že má A321. Byl to poslední model a příjemně se pilotoval. Boeing 757 představoval starší typ a cestující v něm neměli takové pohodlí. Z letového provozu jí nahlásili, že počasí vypadá dobře na celou cestu a v celé zemi.

Podívala se na oba muže, na tváři široký úsměv. „No, pánové, vypadá to, že nás čeká příjemná, snadná cesta domů.“ Connor přikývl a Helen si všimla smutku v jeho očích. Jason se jí podíval zpříma do očí a neuhnul pohledem, jako kdyby ji provokoval. Po nekonečné době pokrčil rameny a vrátil se k psaní esemesky. Pak Helen nastartovala motory, oznámila cestujícím, že se za krátkou chvíli odpoutají od přístupu k letadlům, a ujistila je, že je patrně čeká hladký let do San Franciska a nejspíš dorazí do cíle dříve, než jim určuje letový řád. Radovala se, že to bude velmi příjemný den. Všechno běželo jako po másle.

2

Bernice sledovala, jak zástupy cestujících na oba lety do San Franciska procházejí bezpečnostní zónou za posádkou obou letadel. Odlétala i další letadla do destinací po celé zemi. Bernice si všimla posledních cestujících, kteří spěchali, aby nezmeškali odlet.

Mladý otec s miminkem jí připadal naprosto zmatený. V ruce jen s obtížemi přidržoval kabelu na plenky a další potřeby, z níž vypadávalo dětské oblečení. Nedovřeným zipem bylo vidět několik kojeneckých lahviček a hrnečků s pítkem, medvídek a plenky na jedno použití. V ruce držel dudlík. Potom měl ještě jednu tašku s počítačem. Dvakrát mu upadl mobilní telefon. Muž zřejmě vůbec nebyl zvyklý se sám o miminko starat.

Dál zaznamenala pár, který se o čemsi hádal i ve chvíli, kdy dávali své svetry a boty do plastových přepravek, a jeden na adresu druhého každou chvíli utrousil ošklivou poznámku. Pak mezi opozdilce přispěchala hezky oblečená a poněkud upjatě vypadající podnikatelka s velkým kufříkem. Vypadala tak na čtyřicet a tvářila se jako ředitelka zeměkoule. Bernice rychle rozpoznala, že se bojí, přestože se snaží vypadat jako sebevědomá podnikatelka. Měla krásně ostříhané světlé vlasy, na sobě drahý béžový kostým a lodičky na jehlách. Bernice si dovedla klidně představit, jak jde z letadla rovnou na nějaké jednání. Když jí kontrolovaly kufřík dvě zaměstnankyně Úřadu pro bezpečnost v dopravě TSA, vyjela na ně, že kvůli nim zmešká let, pokud si nepospíší. Sotva žena konečně vyrazila k přístupové bráně do letadla do San Franciska, Bernice se usmála na jedinou kamarádku, kterou v práci měla.

„Tak tahleta se určitě bojí létat, nervóza jedna!“ prohodila šeptem.

„Jak to víš?“ podivila se Della. Pracovala tu teprve rok. Byla malá a kulaťoučká a pořád jí naháněli hrůzu cestující jako ta sebevědomá podnikatelka. Bernice však takovou situaci zažila během pěti let snad tisíckrát.

„Ti, co se bojí létat, se vždycky takhle chovají,“ vysvětlovala klidně. „Pak se dostanou na palubu a buď se opijí, nebo si vezmou Xanax.“ Obě mladé ženy se tomu zasmály. Ještě se dívaly, jak dobře oblečená žena popadla kufřík, strčila do něj počítač, vzala mobil, obula si boty a spěchala k bráně ke svému letadlu. Bylo teprve brzy ráno a už vypadala vystresovaně.

Dále je zaměstnalo velké množství podnikatelů, kteří patřili zjevně ke zkušeným cestovatelům, a bezpečnostní zónou procházeli bez potíží. Bernice s Dellou je pozorovaly, jak míří k přístupové bráně k letadlu do San Franciska, a Della prohodila, že v tomhle letu by se dal asi snadno sbalit chlap. Už jistou dobu někoho sháněla, protože se rozešla s přítelem. Muži, o nichž mluvila, se však pro ni zdáli příliš staří. Bernice ji na to upozornila a zavrtěla hlavou.

„Dívej se jim na levou ruku,“ utrousila. „Snubní prstýnky. Všichni jsou ženatí.“ V odhadování cestujících byla skutečný profík.

„Možná jim zahýbají,“ namítla Della s nadějí v hlase.

„Jo jo, vyloženě splněný sen, ženatý chlápek, co podvádí svoji ženu. Ty já teda neberu. Děkuju, nechci,“ prohlásila Bernice bez lítosti v hlase.

„Třeba se s manželkami rozvedou,“ zadoufala Della naivně.

„Ne, děkuju, nechci.“ Bernice se k ní otočila zády a zjistila, že stojí přímo v zorném poli své nadřízené, která si je jako obvykle zle měřila.

„Hele, tak tahle ženská by fakt nutně potřebovala ošukat,“ zašeptala Della a obě vší silou potlačovaly smích.

Pět minut po nervózní podnikatelce v drahém kostýmku a na jehlách si Bernice všimla, jak si nějaká dvojice patrně odněkud ze Středního východu zouvá boty a dává je do plastové přepravky spolu s počítači. Příjemný, tichý muž a jednoduše oblečená mladá žena, oba trochu přes dvacet, a Bernice je sledovala jako kohokoliv jiného. Žena měla na hlavě šátek a přes sebe dlouhý šedý bavlněný hábit, který zakrýval veškeré oblečení. On byl v džínech a oba měli na nohou sportovní běžecké boty jako většina cestujících v jejich věku. Muž měl na zádech kožený batoh. Žena si všimla, že se na ně Bernice dívá, a usmála se na ni. Muž měl zjevně obavy, aby let nezmeškali, spěchal a ženu pobídl, aby si taky pospíšila. Bernice se ještě dívala, jak jejich příruční zavazadla procházejí rentgenovou kontrolou. Vyzvedli si své věci na druhé straně a spěchali k přístupu do sanfranciského letu číslo jedna.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hrdinové.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.