© Jitka Ludvíková, 2020

ISBN 978-80-242-6409-7

Ať žije rovnoprávnost

Muži s přibývajícím věkem prý zrají jako víno, kdežto ženy kysnou jako mléko. Něco na tom je. Alespoň když se podívám na svou ženu Anduli, mám pocit, že se z ní za poslední měsíce stal celkem slušný kefír.

Nevím přesně, v jaký okamžik k tomu došlo, ale můj instinkt mi napovídá, že to bylo krátce potom, kdy do naší domácnosti přibyly děti a ona se začala mylně domnívat, že jsem jedním z nich. Už se na mě neobracela o radu, natož aby se mě zeptala na jakýkoli názor. Automaticky jsem ztratil právo vyjadřovat se k čemukoli. Stravu, dovolenou, program v televizi striktně diktovala Andule, nehledě na věk, vzdělání, postavení či staletími prověřenou hierarchie v rodině.

Tak jsem já, lékař v nejlepších letech, plný elánu a chuti do života, skončil na výživě složené ze šťouchaných brambor, zeleniny a mixovaného masa a sledoval namísto politického rozstřelu Včelku Máju. Vím, jsem již v pokročilém věku, téměř před penzí, neboť děti k nám do rodiny přibyly poměrně pozdě, ale nemyslím si, že můj chrup je ve stavu, kdy nejsem schopen rozkousat špatně dovařenou kližku, což je vrchol kuchařského umění mojí ženy, který mi před příchodem dětí alespoň čas od času dopřávala.

Taky si nemyslím, že můj volný čas by měl být naplněn podle vzoru dětského televizního seriálu, kde jedna růžová prasečí rodinka skáče v blátě od rána do večera a příšerně při tom kvičí. Ne, takové zábavy mám za ten rok, co s námi v malém pražském bytě žije malý černoušek Hubert, kterého jsme již úspěšně adoptovali, plné zuby. Holiny nemůžu ani cítit, stejně jako bláto pražské Stromovky, specificky okořeněné psími výkaly.

A moje utrpení není a v brzké době ani nebude u konce, naše dceruška Mája již opouští dětský kočárek s viditelnou touhou zapadnout do té hnědé lepkavé hmoty s námi. Mám dojem, že až její roztomilé žvatlání přejde ve srozumitelnou artikulaci a ona začne mluvit, budou její slova buď bláto, nebo holiny. Můj tchán Miloš na to již vypsal sázky. Zatím váhám, na co si vsadit, protože oboje je více než pravděpodobné a Mája zřejmě obě slova vypustí z buclatých rtíků naráz.

Před pár lety jsem byl smutný, že nemám děti. Tehdy jsme s manželkou měli bláhové sny o školce plné dětí, které by nesly naše jméno, Bartákovi, ale dnes považuji za nadmíru dostačující naše dvě adoptovaná zlatíčka. Možná je to tím, že naši rodinu netvoříme jen my čtyři, ale patří k nám i náš pes. Pes, co se jmenuje Pes, protože vymýšlet mu nějaké hloupé aristokratické jméno, jak si přála Andule, je prostě nesmysl. Podle mě je Pes ideální jméno pro někoho, kdo má čtyři nohy, hlavu, srst, ocas a od rána do večera štěká s výjimkou chvil, kdy svírá v tlamě moje boty, pyžamo nebo večeři.

Navíc Pes je naprosto adekvátní jméno pro někoho, kdo si stejně rád hraje na malé růžové kvičící prase, které se válí v blátě víc, než moje nervy snesou.

Přiznám se, po dlouhé době a s nadcházející zimou jsem i já, velký odpůrce léků, musel sáhnout po neurolu, abych se dovedl do rodinné pohody pokaždé, když dorazím z parku domů a jsem nucen vydrbat od bláta Huberta, Psa, dětský kočárek a několikery holiny.

Možná vás právě teď napadlo, že ve většině rodin koná s láskou a bez dopingu z lékárny očistu od bláta žena. Mohlo to být i u nás, kdybych ve slabé chvilce po láhvi vína nevedl před hospodou naplněnou přáteli, mezi nimiž nechyběla ani má manželka, úvahu na téma rovnoprávnost.

Rovnoprávnost pohlaví, to je velký trend a téma, na kterém si velmi snadno natlučete hubu, ať řeknete, co řeknete. A já se ukázal! Zastával jsem se navyšování kvót pro ženy, prosazoval něžné pohlaví do politiky a do vrcholových manažerských funkcí, směle jsem zabrousil na sexuální harašení i na půdu Bílého domu. Jo, ale kdybych zůstal jen u toho harašení, každý ví, že s mojí dvousetkilovou zdravotní sestrou toho moc nenaharaším, ale já se pustil do matek na mateřské dovolené.

„Jakube, to co jsi říkal včera večer, jsi myslel vážně?“ zeptala se mě druhý den ráno manželka u snídaně. Večerní ovínění bylo to tam a ona měla na obličeji naprosto vážný výraz, který nešlo přehlédnout, ačkoli byla její kůže pečlivě natřena pleťovou maskou ze zeleného jílu.

„Co jako?“ zabořil jsem lžičku do rozjedeného pribináčku, který přede mě manželka postavila, a pokukoval po Psovi, jestli bych mu neurval kousek rohlíku, který před chvilkou vytrhl Máje z ruky a který, pokud by ho Mája nedojedla, by byl mojí snídaní společně s pribi ňákem.

„Ty moc dobře víš,“ usmála se žena a začala krájet ananas, který ležel na dřevěném prkénku mezi mým pribiňákem a její miskou s müsli.

„Jo, ty myslíš tohle,“ zajel jsem rukou pod stůl a štípl ji do stehna. „To víš, že jsem na tebe měl chuť, ale ty jsi padla do postele jak zabitá. Což nevím, jestli je horší než fakt, že z toho pribiňáku jsem dneska nevyškrábal ani tři lžičky.“

„To nemyslím,“ ušklíbla se, nožem odsekla kus ananasu a ne příliš silný plátek položila na talířek přede mnou.

„Ne?“ podíval jsem se sklesle na ananas. Víte, ono když máte peníze a můžete si koupit jakékoli ovoce v jakoukoli roční dobu, také to není žádné terno, alespoň pokud máte ananas už pátý den za sebou. Tu Kunratickou stodolu nám byl čert dlužen.

„Ne,“ zavrtěla hlavou, a aniž by přestala sledovat ostří nože, které předem stanoveným směrem křižovalo ananas, pokračovala: „Myslím tebou tak zapáleně rozvíjené téma rovnoprávnosti žen a mužů.“

„Samozřejmě,“ vstal jsem od stolu a šel se podívat do ledničky. Snad nebudu muset zase načít psí konzervu, mrkl jsem do skříně, kde skladujeme jídlo pro Psa. Byla prázdná. Už mi to do sebe zapadá, proto Pes dostal můj rohlík. Panička pro něj má větší slabost než pro mě. Ale to není nic nového.

„Já věděla, že jsem si vzala moudrého muže,“ zakousla se do ananasu.

„Jistě, vždyť víš, že jsem zastáncem ženských práv. Jste stejně schopné jako muži, tak proč vám upírat právo to dokázat. Proč vám nedat šanci! Nezasloužíte si být zavřené doma.“ Vyndal jsem dětské masové pyré pro batolata, která již mají první zoubky, jak je napsáno na skleničce. Jak to tak vypadá, já, zastánce rovnoprávnosti, se budu muset spokojit s dětskou konzervou.

„To jsi řekl krásně,“ objala mě a dala mi pusu vonící bromelinem. „Rovnost pro všechny!“

„Jo, pro všechny,“ setřel jsem otisk nažloutlé stopy nad horním rtem a podíval se na Psa, který spokojeně přežvykoval poslední sousto rohlíku. Nedá se nic dělat, otevřel jsem dětskou konzervu.

Manželka se na mě nesouhlasně podívala a zamumlala něco o tom, co jako budu dělat, až Mája vyroste a ona je přestane kupovat. Ale protože jsem byl příliš hladový, do debaty, že pak by mohla začít normálně vařit, jsem se pouštět nechtěl. Tak jako tak, zítra je pondělí a já se najím v ordinaci, moje sestra Miluška má sice dvě stě kilo a občas ve své kudrnaté zrzavé hlavě zapomene natáčku, ale je to ta nejlepší kuchařka, kterou jsem si mohl přát.

„Tedy,“ odmlčela se a zkoumavě si mě prohlížela, pak něco vyndala ze skříně a jen tak ledabyle prohodila, „proti tomu nic nemáš.“ Vrátila se ke stolu a do misky, kterou měla naplněnou ptačím zobem, začala vrstvit ananas, aby vše zalila sójovým mlékem a s velkou odvahou mi nabídla, že se se mnou rozdělí, abych to rajčatové ragú nejedl samotné.

„Proti čemu nic nemám?“ Bylo jasné, že proti směsi zrní toho mám hodně už řadu let.

„Proti tomu, že se vrátím na plný úvazek do práce,“ začala chroupat barevnou směsku ptačího zobu.

Zasmál jsem se. S mojí ženou jsem rád, protože za ta desetiletí, co jsme spolu, jí dosud nevymizel smysl pro humor.

„Něco k smíchu?“ zavrtala do mě oči, které si srandu nedělaly.

„Jen mě pobavilo, že by ses chtěla vrátit do práce. Tedy naplno. Ale ty jsi to asi nemyslela jako vtip,“ přestalo mi chutnat i ragú, které jsem do sebe soukal zapřený o kuchyňskou linku.

Zavrtěla hlavou.

„Takže jsi to myslela vážně?“ raději jsem se posadil, aby snad neměla pocit, že se nad ni povyšuji, pakliže stojím, protože to, co jsem jí chtěl říct, se jí líbit nebude. „Máš přece děti, nemůžeš jít do práce.“

„My máme děti,“ odpověděla klidně.

„Samozřejmě, my máme děti, ale ty se o ně staráš. Já chodím do práce. Ty pracuješ z domova.“

„A co rovnost pohlaví?“

„Ty chceš dát naše děti do ústavu?“ Popravdě, taky mě to několikrát napadlo. Kdy jen jsem byl naposledy s kamarádem Franzim na rybách nebo na fotbale?

„Do jakého ústavu? Hubert už chodí do školky a Máje budou brzy dva roky.“

„Takže do ústavu,“ hodil jsem prázdnou sklenici do koše na sklo.

„Jestli školce za patnáct tisíc říkáš ústav, pak do ústavu.“

„Ty ji chceš dát do školky za patnáct tisíc?“ protočily se mi panenky a to rozhodně nepatřím k sociální skupině, která jí suché rohlíky. Tedy patřím, ale mé důvody jsou jiné, než že mám hluboko do kapsy na pořádnou stravu.

„Proč by ne. Když se vrátím do práce, nebude to problém.“

„Vždyť pracuješ,“ podotkl jsem. Její pracovna čítá celý náš třípokojový byt.

„Občas přeložím nějakou knihu, to sice ano, ale pochop, že už jsem dost frustrovaná trčet celé dny mezi bábovičkami na písku.“

Takže tam asi budu trčet já, napadlo mě a představil jsem si sám sebe, jak mě malá zrzavá holčička zasypává pískem a její stejně zrzavá maminka se jen usmívá a říká: „Jen si hraj, Amálko, podívej, jak se to strejdovi líbí,“ a pak mě flákne malou kovovou lopatkou po os frontale a vyzve tu malou zrzavou zrůdu, ať si to taky zkusí.

„Dostala jsem nabídku,“ odmlčela se.

„Jestli je to kurz vaření, tak to ber,“ zasmál jsem se, ale věděl jsem, že můj vtípek padl na neúrodnou půdu. Ostatně jako pokaždé, když se navážím do Anduliných kulinárních experimentů.

„Na práci šéfredaktorky.“

Věděl jsem, že to jednou přijde. Andule umí čtyři jazyky. Má dvacetiletou praxi. Literární cenu za překlad. Tu pozici už v minulosti měla. Dřív nebo později někdo musel přijít a vytáhnout ji z hromady plné písku.

Ale proč?! Proč teď?!

„Kdo?“ zaúpěl jsem.

„Front press.“ V očích se jí objevila jiskřička. Vím, co to znamená. Je nadšená, je rozhodnutá!

„Front press?“ tvářil jsem se, že mi to nic neříká.

„Front press.“ Malá jiskřička se rozhořela ve velkou ohnivou kouli.

Nemělo cenu předstírat. Největší nakladatelský dům v Evropě, pobočky v řadě států. Je to úspěch.

„Měla bych na starost celou střední Evropu.“

„Evropu?“ vyděsil jsem se. Prý rovnost. Já mám na starost rajon dvou tisíc pacientů. A ona celou Evropu. Tomu říkám rovnoprávnost. I kdybych dostal nabídku dělat ministra zdravotnictví, netrumfnu ji.

„Jen střední.“ V tváři se jí zaleskla pýcha.

„Jak dlouho to víš?“

„Asi týden.“ V hlase jí tancovala malá lež.

„Měsíc?“ nevěřil jsem jí.

„Čtrnáct dní,“ povolila.

„Proč jsi mi to neřekla dřív?“ nedovedl jsem se zbavit výčitky v hlase, tak jsem se ji snažil vybít na prkotinách.

„Čekala jsem na tvůj proslov,“ usmála se a začala si z obličeje slupovat pružnou zelenou blánu.

Teprve teď mi došlo, že ona bylo nahazovačem v té debatě. Ano, byla to ona, moje vlastní žena, kdo tu hru na rovnoprávnost včera večer rozehrál, kdo jemně podával, aby mě následující den sejmul jedním vydatným smečem: dostala jsem na starost celou střední Evropu.

„Tak co na to říkáš?“ zeptala se, když jsem již delší dobu mlčel.

„Hm.“ K mému zklamání jsem se na víc nezmohl. Co jsem také měl říct jiného, vždyť já jsem vždy byl pro rovnoprávnost žen a mužů a vždy jsem bojoval za práva žen, mohu-li tak označit ty doby, kdy jsme s Andulkou ještě neměli děti a oba s plným nasazením pracovali. Ale teď se toho hodně změnilo. Teď děti máme. Já zajišťuji finanční zabezpečení rodiny a popravdě, na to jako praktický lékař dobře stačím, a Andule se stará o rodinu s tou výjimkou, že nevaří. Tedy ne podle mého gusta. A pokud jde o naši kariéru, moje spěje do důchodu a ta její určitě k dalšímu ocenění. Ale pokud jde o výsledky naší práce, tak já zachraňuji životy a Andule – ta prostě jenom překládá knihy a teď, teď by ještě měla na starosti celou střední Evropu.

„Tak co si o tom myslíš?“ začínala být nervózní i ona, což okamžitě vycítil Pes a složil jí hlavu do klína. Automaticky ho začala hladit po čumáku a okamžitě z ní odcházelo napětí. Tak tímhle si Pes rohlík zasloužil.

„Myslím, že bychom to měli ještě promyslet,“ odpověděl jsem po několika minutách.

„Už jsem to promyslela,“ odvětila okamžitě a v ruce zhnětla malou kouli ze zeleného slizu.

„Myslím, že ne,“ zvýšil jsem hlas. Pes automaticky složil hlavu na moje stehno. I moje ruka začala přejíždět po černé srsti jako prve Andulčina, a i na mě to mělo tišící účinky.

„Neboj, všechno jsem to promyslela. Zvládneme to.“ Neřekla, zvládnu to, ale zvládneme to. A Andulka slova používat umí. Skončím na hromadě písku, vím to.

„Má to ale jeden háček,“ hodila sliz do koše.

„Jaký?“ Co může být horší, než že se Andule vrátí na plný úvazek do práce?

„Ta práce je v Mnichově.“

Moje ruce byly zabořené do černé srsti a já tušil, že je rozhodnuto: kefír se vrací do práce, máme přece rovnoprávnost.

Láska přináší oběti

Usmívej se, zítra bude hůř! Tak nějak se to říká a tak nějak je to dle mých zkušeností pravda. Proto jsem pokaždé, když se stočila řeč na téma Andulčiny nové práce, nasadil široký úsměv a snažil se téma co nejrychleji a nenásilně zaměnit za rodinně nekontroverzní pole a obracel hovor ke globálnímu oteplování, pedofilii mezi polskými kněžími, stáčení tachometrů v autoservisech, volebním skandálům a nejnovějším výzkumům NASA v kosmu, což byly náměty svým obsahem nedevastující klidné domácí klima.

Dny běžely a termín pro Andulčino definitivní vyjádření k nové práci se blížil a já věděl, že je to jen formalita, neboť během týdne učinila Andulka řádnou přípravu pro nástup do nové práce.

Začalo to už v pondělí ještě před úsvitem, kdy o půl čtvrté zazvonil na Andulčině nočním stolku budík. První budík. O pět minut později zazvonil budík i na mém nočním stolku. Tehdy jsem pojal podezření, že se něco děje.

Normálně bych schoval hlavu pod peřinu, a spal dál, ale přirozená zvědavost a především ostré světlo a šramot vycházející z šatny mi nedaly spát. Rozlepil jsem mžourající oči a podíval se do šatny, kde se rýsovala přitažlivá silueta mé ženy a vedle ní velmi odpudivá silueta kufru. Dokonce dvou kufrů, jak jsem vzápětí zjistil.

„Co myslíš, malý, nebo velký?“ zeptala se, když si všimla, že ji pozoruji.

„Co se děje?“ posadil jsem se na posteli, abych zjistil, že je krátce po půl čtvrté. Pohled z okna, kde se třpytilo jen světlo pouličních lamp, mě utvrdil v tom, že je skutečně tolik, kolik ukazuje budík.

„Raději velký, máš pravdu,“ vzala do ruky malý kufr, vrátila ho do skříně a dveře hlasitě přibouchla.

„Ty se zlobíš?“ zeptal jsem se nejistě. Přeci jenom jsem to byl já, kdo včera večer odpískal sex se slovy, když máme rovnoprávnost, sváděj mě a pak na sebe nasoukal Andulčinu nejlepší noční košili. Tu, kterou si manželka bere na sebe jen o Vánocích, oslavě výročí a jiných výjimečných příležitostech. „Je to kvůli té košili? Že se roztrhla? Koupím ti jinou, tak už se nezlob,“ vyloudil jsem provinilý tón po vzoru mého kamaráda Franziho, který tvrdí, že není lepší lék na hádku se ženou, než ze sebe udělat blbce a rychle jsem dodal:

„Jsem blbec, přehnal jsem to.“

Andule mlčela. Prohrabávala velkou šatní skříň a jednotlivé kousky oblečení skládala do objemného zavazadla.

„Neříkej, že mě opouštíš,“ znervózněl jsem. Možná jsem to přeci jenom přehnal. Přišlo mi fakt vtipné, když jsem na sebe nastříkal tu voňavku, co jsem Anduli koupil loni k svátku, zrovna jako mi přišlo k popukání natřít si pusu rtěnkou. Proč by ne, když rovnoprávnost, tak rovnoprávnost. Zdá se, že jí můj humor nesedl a včera večer se zlobila doopravdy.

Seděl jsem na posteli a cítil, jak mi srdce začíná tlouct stále rychleji. To už se dlouho nestalo. Naposledy snad když mi Franzi sehnal dva lístky na FC Arsenal, já koupil letenky do Madridu, a až tam zjistil, že lístky na fotbal zůstaly na dně mého pracovního stolu.

Taky je to celkem dlouho, kdy mě Andule chtěla opustit. Popravdě, zas tak dlouho to není, ale ani můj poslední průser, kdy jsem Huberta zapomněl v kině – ale kdo by mi to vyčítal, byla tma – ji nevytočil tolik jako moje hra na rovnoprávnost.

„Tak se nezlob, Andulko,“ žadonil jsem. Kdyby mě slyšel Franzi, určitě by mě navrhl na metál.

Andule však na mé lamentování nedbala, dál přesouvala halenky, prádlo, svetříky, kalhoty a jiné propriety z šatníku do kufru. Když skončila, zmizela v koupelně, ze které se ozývalo otvírání a zavírání skříněk, cvakání, rachtání a další zvuky, které jednoznačně hlásaly, že si balí svoje věci.

To už jsem toho měl právě dost. Člověk si jednou v životě udělá srandu z ženských a rovnoprávnosti, nacpe se do krajkové noční košile a manželka je připravená k rozvodu. Kdy ztratila smysl pro humor? Možná když jsem jí řekl, ať se na mě nebojí sáhnout, že ji nebudu žalovat za sexuální obtěžování. Anebo když jsem dělal obhroublé narážky na Me Too?

„No tak, Andule,“ vrazil jsem podrážděně do koupelny, „to snad nemyslíš vážně! Přestaň blbnout a vrať se do postele. Uznávám, včera jsem to přepískl, omlouvám se ti, ale tak už neblbni.“

Manželka si mě však nevšímala. Otevřela šuplík a do objemné kosmetické taštičky přihodila nůžtičky na nehty, odlakovač a dva decentní odstíny laků, o kterých prohlašovala, že mají starorůžovou a tulipánovou barvu. Když skončila, proběhla kolem mě do šatny, kde kosmetickou taštičku uložila do kufru, na jehož horní část následně klekla, aby jej s vypětím sil zavřela.

„Ty to myslíš vážně, co?“ jímalo mě zoufalství. Tušil jsem, že si s tím sám neporadím. Potřeboval bych přítele na telefonu, Franziho, který to se ženami velmi dobře umí, neboť se s nikým jiným téměř nestýká, je totiž gynekolog a taky pořádný proutník a díky tomu má s ženským pléměm, mnou nepochopeným, nemalé zkušenosti.

Ale Franzi tu není, proto si musím poradit sám. Padl jsem na kolena a objal ji kolem pasu.

A fungovalo to, na manželčině tváři se objevil velký úsměv.

„Výborný čas!“ vykřikla, jen co si vyhrnula levý rukáv a podívala se na náramkové hodinky, které jsem jí koupil k desátému výročí svatby. „Přesně osm a půl minuty.“

„To sis jako stopovala, kdy před tebou padnu na kolena?“ zeptal jsem se dotčeně a pomalu vstával.

„Ne,“ zasmála se. „Měřila jsem, jak dlouho mi trvá, než si sbalím kufr.“

„V půl čtvrté ráno?“ protočil jsem panenky.

„Ano.“

„Co je to za blbost?“ vlezl jsem zpátky do postele. Jak se zdá, žádný rozkol manželství se nekoná.

„Trénuji, kolik času budu potřebovat, až budu jezdit do Mnichova.“

„Trénink? V půl čtvrté ráno?“ přehodil jsem přes sebe peřinu a hlavu uvelebil do vyhřátého polštáře.

„Těžko na cvičišti, lehce na bojišti.“

Nadzvedl jsem hlavu a upřel na ni oči. Nic jsem nechápal.

Sedla si ke mně na postel a povzdechla: „Takhle teď bude vypadat naše běžné pondělí, až vezmu tu práci v Mnichově. Ledaže,“ odmlčela se.

„Ledaže bys ji nevzala a spali bychom do půl osmé, jak je ve slušných rodinách zvykem?“

Zavrtěla hlavou: „Ledaže bychom se odstěhovali do Mnichova.“

„Co?“

„Co ty na to?“ usmála se. A jestli něco moje žena umí, tak se usmívat. Má krásné bílé zuby, které jsou roztomile vyskládané vedle sebe a pokaždé, když se její rty zkroutí koutky vzhůru a na mě zasvítí bílá sklovina, uvědomím si, jak moc ji stále miluji.

Taky jsem se usmál. Ne proto, že by se mi její návrh líbil, ale protože to byl reflex. A možná proto, že to bylo to nejsnazší.

„Tak co ty na to, Jakube?“ zopakovala, jako by měla pocit, že jsem ji předtím neslyšel.

Nechtěl jsem to hned zavrhnout, přeci jenom v šatně stojí sbalený kufr. Pokud odpovím neomaleně, buď ho popadne a koupí si lístek na vlak a odjede trucovat na Šumavu k rodičům, nebo ve velmi skvělém čase osm a půl minuty zabalí kufr mně a vyrazí mě ze dveří.

Kdepak, téma práce je velmi ožehavé. Musím si uvědomit, že dosud to byla především ona, kdo se po Praze vláčel s kočárem, Psem a dvěma dětmi. Na to rozhodně nesmím zapomenout!

„Máš přece nějaký názor?“ naléhala.

Jasně, že mám názor, ale kdybych ho vybalil, tak letím z ložnice dřív, než si stihnu nazout bačkory.

„Chápu, možná je to trochu narychlo, ale uznej, není to špatný nápad,“ prsty mi ťukala do ramene, čímž mě úmyslně znervózňovala.

Nemám rád, když moje manželka používá výraz, uznej. Nikdy to nevěstí nic dobrého.

„Tak ty se chceš stěhovat do Mnichova?“ řekl jsem konečně. Budík ukazoval čtyři hodiny. „Ideální téma na čtvrtou hodinu ranní.“

„Myslím, že by to bylo rozumné.“

„Rozumné?“ zopakoval jsem další příšerné slovo.

„Jistě. Přestěhujeme se do Mnichova, nebo někam k Mnichovu pěkně celá rodina.“

„Celá rodina,“ vydechl jsem trochu hlasitě při představě, kolik kamionů zabere naše celá rodina.

„Proč ne, koupíme si domek, nebo si něco pronajmeme!“

„Víš, kolik to stojí?“

„Vím. Ale o to ty se starat nemusíš.“ Z hlasu zněla nadřazenost. Sotva patrná, ale mě bodala do uší jako ostré kopí.

„Ne? A kdo to zaplatí? Ty snad?“

„Popravdě, s tím platem, který budu dostávat, bychom si klidně domek v Bavorsku dovolit mohli, ale ubytování pro celou rodinu patří k zaměstnaneckým benefitům,“ cvrnkla mi prstem přes nos, jako bych byl malé dítě.

„Tak zaměstnanecký benefit,“ ušklíbl jsem se. Tím mi chce jasně naznačit, že moje příjmy nejsou třeba.

„Ano. Pravda je, že ta částka, kterou mi nabídli, je tak velkorysá, že si klidně můžeme dovolit žít bez tvého příjmu.“

„Naznačuješ, že bych měl zavřít ordinaci?“

„Dočasně. Ostatně, nebylo by to poprvé,“ narážela na můj roční pobyt v Africe, kde jsem pracoval jako lékař.

„To bylo něco jiného, stále jsem dělal svoji práci, ale co bych dělal v Mnichově? Těmi pár větami, co německy umím, bych pacientovi asi těžko vysvětlil, že má zánět holenní kosti.“

„To máš asi pravdu, ty si v němčině neobjednáš ani pivo, natož abys požádal pacienta, ať si vyhrne rukáv,“ snažila se potlačit bublající smích.

Hlavou jí zřejmě běžely všechny mé pokusy z dovolených, kdy jsem se snažil dokázat ani ne tak jí jako sobě, že umím požádat o klíče od pokoje nebo objednat hotelovou sužbu. Zřejmě se jí vybavila i vzpomínka, jak jsem se lámanou angličtinou ptal britského autora, kterého k nám Andule před lety pozvala na večeři a jehož knihu překládala, zda mu dobře klape eskort, přičemž jsem měl na mysli export knih. Nejenom jazykové schopnosti, ale ani má výslovnost za moc nestojí, ten autor neměl vůbec smysl pro humor a ještě před dezertem odešel.

„Ačkoli rukama se domluvíš skvěle,“ vyprskla.

Ten výsměch patřil mé jazykové znalosti. Možná jsem si neměl brát za ženu překladatelku ovládající čtyři světové jazyky na úrovni rodilý mluvčí a řadu dalších na úrovni výtečné.

„Asi bude chvilku trvat, než se naučíš pořádně německy.“

„Co budu dělat do té doby?“ zeptal jsem se, i když mi bylo jasné, že já se německy nenaučím nikdy. Prostě nenaučím. Zrovna jako se moje žena nikdy nenaučí parkovat auto. Každý z nás máme svoje limity, ale o jejích hranicích za volantem jsem se z taktických důvodů zmiňovat nechtěl.

„Budeš se starat o děti,“ pohladila mě po hrudi.

„Budu žena v domácnosti?“ ohrnul jsem ret.

„Muž v domácnosti,“ řekla s respektem.

„Muž v domácnosti?“ protáhl jsem koutky.

„A proč ne?“

„Protože v mém věku se chodí do důchodu, a ne na mateřskou.“

„Říkej si tomu, jak chceš,“ políbila mě na tvář a podívala se na budík. „Jsou čtyři deset, čas na ranní debatu vypršel, v tuto dobu ti předám otěže a vyrazím na cestu do Mnichova.“

Hlavou mi probleskla jiskřička naděje. „Ty že bys řídila až do Mnichova?“ Její časté eskapády za volantem byly realita, kterou i Andule sama připouštěla.

„Kdepak, ve čtyři deset na mě bude čekat taxík a odveze mě na letiště.“

„Jasně, protože doprava do práce také patří k zaměstnaneckým benefitům,“ zívl jsem a padl zpátky do polštáře s nepříjemným pocitem, že o mém osudu už bylo dávno rozhodnuto.

Jestli se někdy v budoucnu chci ještě pořádně vyspat, budeme se stěhovat do Mnichova.

Láska přináší všelijaké oběti, pomyslel jsem si, aniž bych tušil, že samotné stěhování bude mezi těmi obětmi, které budu muset v následujících měsících položit na oltář našeho manželství, naprostá prkotina.

Večírek

Řada psychologů a partnerských terapeutů si klade otázku, jak sbalit ženu. Na to téma byla a bude publikována spousta knih. Muži tak mají možnost nastudovat si různé strategie svádění žen, nicméně jestli je někdo přeborník v balení žen, je to můj dlouholetý přítel Franzi, se kterým se znám od studií medicíny. Jeho finty, kterými okouzluje něžné pohlaví, jsou tak dokonalé a propracované, že kdybych byl žena, jsem si jistý, že bych i já podlehl Franziho šarmu.

Ale protože jsem muž, nechává mě jeho kouzlo chladným a jen závidím, jak to se ženami umí.

Když jsem toho dne v pozdní odpoledne otevřel dveře gynekologické ambulance, můj přítel Franzi seděl za svým pracovním stolem a v ústech svíral tlustý doutník. Na sobě měl bílé plátěné kalhoty a seprané tričko se špatně čitelným logem jedné z mnoha farmaceutických firem, které tak rády zásobují lékaře ne příliš estetickým oblečením. I tak vyniklo jeho dobře stavěné statné tělo, které na ženy působí jako magnet. Nohy měl položené na stole a nešlo si nevšimnout, že na jeho bílé ponožce je díra, která odhaluje celý palec u nohy.

„Co to máš na sobě?“ zeptal jsem se a odsunul židli, na které se již léta střídají ta nejhezčí ženská pozadí z Prahy.

„Dobrý, co,“ zasmál se Franzi a ze skříňky za sebou vyndal láhev koňaku a dvě skleničky.

„No, nevím,“ odpověděl jsem rozpačitě a posadil se.

„Ta díra na ponožce moc důvěru nebudí.“

„To se pleteš. Jen dneska mi deset pacientek a šest sestřiček nabídlo, že se za mnou večer zastaví a trošku mně opráší domácnost. Chápeš,“ mrkl na mě, „mám teď strategii, že jsem opuštěný muž, který nutně potřebuje šikovnou pečovatelku.“

„To já budu za chvilku taky,“ povzdychl jsem a zalitoval, že nejsem jako můj kamarád tmavooký, tmavovlasý hezoun s dokonale tvarovaným knírem, u kterého si ženy podávají kliku.

„Jak to?“ otevřel láhev a nalil každému panáka.

„Andule dostala nabídku na práci v cizině, a jestli nekývnu, bude ze mě slaměný vdovec.“

„Ty ale nekývneš,“ podal mi sklenku a pozvedl svoji.

„Tím si tak jistý nejsem. Dostala nabídku ona, ne já.

Takže kývá ona, ne já.“ Franzi se rozesmál.

„Je to práce snů, taková se neodříká.“

„Práce snů? Tu mám přece já,“ pohled mu sklouzl na gynekologické vyšetřovací lehátko. „Kde přesně to je?“

„Mnichov.“

„Mohl jsi skončit v Káthmándú. Jak znám Anduli, ani to by neodmítla, kdyby jí řekli, že ji nutně potřebují,“ zavrtěl palcem vyčuhujícím z ponožky a zamyslel se, jak moc je Andule postižená syndromem ošetřovatelky.

„Přesně. Tím pádem i kdybych nekývnul, je jí to určitě jedno. Co na tom, že bude v Mnichově a já tady.“

„Pravda, je to kousek. Podle statistik se muži tvého věku stejně nesnaží o sex častěji než dvakrát do týdne, a když bude jezdit na víkendy domů, strádat nebudeš.“ Ušklíbl jsem se a hodil do sebe celého panáka:

„Mám pocit, že do toho Německa odjede se mnou nebo beze mě.“

„Takže?“ dlouhým lokem i on vyprázdnil svou sklenku.

„Takže se budu muset přestěhovat.“

„K nějaké jiné pečovatelce? Pokud potřebuješ, měl bych pár návrhů.“

„Ne, do Mnichova.“

„Co ordinace?“

„Nějak to dopadne. Koneckonců, už mám téměř důchodový věk.“

Franzi se uchechtl: „Jak dlouho si vydržíš hrát na důchodce?“

Pokrčil jsem rameny, tu odvahu, abych se Andule zeptal, jak dlouho plánuje být v Mnichově, jsem neměl.

„Mimochodem, ty už mluvíš německy?“ rýpnul do mě po krátké odmlce, během které plnil naše sklenky.

Stočil jsem koutky úst dolů.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Muži zrají jako víno.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.