Přeložil:

JAN LUSK

Ed McBain: Udělal jsem to já!

Vydání druhé, v nakladatelství Baronet první

Copyright © Ed McBain 1961

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2347. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Lady, Lady, I did It! vydaného nakladatelstvím

Pan Books, Londýn v roce 1980

Český překlad © 2020 Jan Lusk

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace v knize © 2020 Shutterstock.com

Ilustrace na přebalu © 2020 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2020 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1334-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1335-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Ed McBain

Udělal jsem to já!

Věnováno Henrymu Morrisonovi

Město v této knize není skutečné.

Lidé i místa, vše je vymyšlené.

Pouze popis policejní práce je založen

na zavedených vyšetřovacích metodách.

1

Vzory.

Vzory zamřížovaných oken na poškrábané dřevěné podlaze, kam jako jantarový vodopád dopadaly paprsky říjnového slunce a slévaly se se stíny vysokých mužů v košilích – je sice říjen, ale na služebně je horko a babí léto pomalu končí.

Zvoní telefon. Za okny hučí hluk města. Mnohohlasý křik dětí, kterým právě skončila škola, pouliční obchodník stojící za svou károu – „Horké párky, pomerančový džus!“ – rezonující vrčení autobusů a aut, ostré klapání vysokých podpatků, rachocení oprýskaných skateboardů na křídou pomalovaných chodnících. Občas město náhle ztichne. Téměř slyšíte každý úder srdce. Ale toto ticho je součástí městského hluku, součástí vzoru. V tichu občas projde pod oknem služebny párek milenců a jejich šeptaná slova se nesou vzhůru. Policista vzhlédne od psacího stroje. Kolem prochází město.

Vzory.

U sodobaru stojí detektiv a v ruce drží kuželovitý papírový kelímek. Počká, až se naplní, pak zakloní hlavu a napije se. V pouzdře připnutém k pásku na levém boku spočívá osmatřicítka Police Special. Místností se rozléhá ťukání psacího stroje, váhavé, neohrabané, ale je nutno sepsat hlášení, trojmo, a policisté nemají osobní sekretářky.

Zvoní další telefon.

„Osmdesátý sedmý revír, Carella.“

V této místnosti panuje bezčasí. Jsou tu vzory překrývající jiné vzory a spolu tvoří klasickou podobu policejní práce. Ta se den ode dne mírně mění – buď sedíte v kanceláři, nebo pátráte v terénu – a jen velice zřídka se přihodí něco, co tuto každodenní rutinu naruší. Policejní práce je jako býčí zápas. Pokaždé je tu aréna a býk a je tu matador a pikadoři a také obvyklý hudební doprovod, zahajovací trubka s nápěvem La Virgen de la Macarena jako rituál ohlašující jednotlivá kola zápasu, který vůbec není zápasem. Býk obvykle zemře. Někdy, ale jen když je to výjimečně statečný býk, je ušetřen. Ale většinou nepřežije. Nejedná se o žádný skutečný sport, protože výsledek je jasně daný ještě před začátkem předstíraného boje. Býk zemře. V průběhu tohoto obětního ceremoniálu samozřejmě přicházejí překvapení – matador je nabrán na rohy nebo býk přeskočí ohradu –, ale základní schéma zůstává neměnné. Je to krvavý rituál.

V policejní práci je to stejné.

Tahle místnost s sebou nese vzory. A pro ty, již zde vykonávají svou práci, tu panuje bezčasí. Všichni jsou hluboce vtaženi do krvavého rituálu.

„Osmdesátý sedmý revír, detektiv Kling.“

Bert Kling, nejmladší člen party, si ramenem přidržel sluchátko u ucha, naklonil se nad psací stroj a začal mazat chybu. Špatně napsal slovo „zatčený“.

„Kdo?“ tázal se do telefonu. „Jo, jasně, Dave, přepoj mi ji.“ Počkal, než Dave Murchison u spojovacího panelu o patro níž propojí hovor.

Meyer Meyer si natočil další papírový kelímek vody. „Jemu vždycky volá nějaká holka. Všechny holky ve městě nemají na práci nic jinýho než volat detektivu Bertu Klingovi, aby se ho zeptaly, jak se dneska daří zločinu.“ Zavrtěl hlavou.

Kling ho umlčel zvednutou dlaní. „Ahoj, zlato,“ zacvrlikal do telefonu.

„Aha, to je ona,“ pokýval Meyer vědoucně hlavou.

Steve Carella u svého stolu dokončil vlastní hovor a zavěsil. „Kdo je to?“ zeptal se.

„Kdo myslíš? Kim Novaková. Volá sem každej den. Chce vědět, jestli má koupit nějaký akcie Columbia Pictures.“

„Můžete bejt prosím zticha?“ zavrčel Kling a vrátil se k telefonu. „Jasně, jako vždycky. Už zase šaškujou.“

„Řekni jim, ať se nám neposmívají,“ poradila mu Claire Townsendová na druhém konci linky. „Řekni jim, že se máme rádi.“

„To už vědí,“ opáčil Kling. „Poslouchej, na večer je všechno zařízeno?“

„Jo, ale trošku se zdržím.“

„Proč?“

„Musím se po škole ještě někde stavit.“

„A kde?“ zpozorněl Kling.

„Vyzvednout nějaký texty. A nech toho podezřívání.“

„A proč ty nenecháš školy a nevezmeš si mě?“

„Kdy?“

„Zejtra.“

„Zejtra nemůžu, mám moc práce. Kromě toho svět potřebuje sociální pracovnice.“

„Na svět kašlu. Já potřebuju manželku. Mám děravý ponožky.“

„Večer ti je zašiju,“ chlácholila ho Claire.

„No, vlastně,“ šeptal Kling, „jsem myslel na něco jinýho.“

„On špitá,“ naklonil se Meyer ke Carellovi.

„Ticho,“ sykl Kling.

„Pokaždý, když se dostanou k tomu zajímavýmu, začne špitat,“ pokračoval Meyer a Carella vybuchl smíchy.

„Tohle už začíná bejt nesnesitelný,“ vzdychl Kling. „Claire, uvidíme se v půl sedmý, ano?“

„Spíš v sedm,“ řekla. „Mimochodem, přijdu v přestrojení. Aby mě tvoje zvědavá domácí nepoznala, až vystrčí nos na chodbu.“

„Jak to myslíš? V jakým přestrojení?“

„Uvidíš.“

„Ne, prozraď mi to. Co máš na sobě?“

„No… mám bílou blůzu,“ líčila Claire, „rozepnutou u krku a řetízek z malých perel. A černou sukni, hodně úzkou, s širokým černým páskem, s tou stříbrnou přezkou…“

Zatímco mluvila, Kling se bezděčně usmíval, jak si ji představoval v telefonní budce na univerzitě. Věděl, že do sluchátka mluví velmi zblízka se skloněnou hlavou. Byla sto sedmdesát centimetrů vysoká a telefonní budka jako by jí byla malá. Vlasy černé jako hřích má sčesané z obličeje, hnědé oči plné života a snad i lehký úsměv na rtech. Bílá blůza se jí zužuje ke štíhlému pasu a černá sukně obepíná oblé boky a pokračuje přes stehna dlouhých nohou.

„… nemám punčochy, protože je tak příšerný horko,“ pokračovala Claire, „a mám černý lodičky na vysokým podpatku a to už je všechno.“

„A kde je ten převlek?“

„No, koupila jsem si novou podprsenku,“ zašeptala Claire.

„Och!“

„Musíš vidět, co se mnou udělala, Berte.“ Odmlčela se. „Miluješ mě, Berte?“

„Vždyť to víš,“ zamumlal.

„Právě se ho zeptala, jestli ji miluje,“ oznámil Meyer a Kling protáhl obličej.

„Řekni mi to,“ špitla Claire.

„Teď nemůžu.“

„Řekneš mi to potom?“

„Hmmm,“ zamručel Kling a stydlivě se zahleděl na Meyera.

„Počkej, až uvidíš tu podprsenku,“ navnadila ho Claire.

„Už se na to těším,“ odpověděl Kling opatrně s očima upřenýma na Meyera.

„Nezníš moc natěšeně,“ pochybovala Claire.

„Ale jsem. Není to jednoduchý, víš.“

„Jmenuje se Bujnost,“ pokračovala Claire.

„Cože?“

„Ta podprsenka.“

„To je hezký,“ opáčil Kling.

„Co tam proboha dělají? Stojí u tvýho stolu a funí ti za krk?“

„No, to úplně ne, ale myslím, že bude nejlepší se teď rozloučit. Uvidíme se v půl sedmý, zlato.“

„V sedm,“ opravila ho Claire.

„Dobře. Papá, miláčku.“

„Bujnost,“ zašeptala a zavěsila. Kling odložil sluchátko do vidlice.

„Tak dobře,“ řekl, „zavolám telefonní společnosti a požádám je, ať sem dají telefonní budku.“

„Soukromé hovory se nemají vyřizovat na účet města,“ pokáral ho Carella a mrkl na Meyera.

„Já jsem nikam nevolal, já jsem jenom přijal hovor. Člověk má taky právo na trochu soukromí, i když pracuje s tlupou nadrženců. Nevím, proč bych si nemoh popovídat se snoubenkou bez toho…“

„Je nemocnej,“ ucedil Meyer. „Svý holce říká snoubenka. Hele, zavolej jí. Zavolej jí zpátky a řekni jí, že jsi nás všechny vyhnal ven a teď si můžete promluvit. Udělej to.“

„Jděte do prdele,“ vyhrkl Kling. Vztekle se otočil zpátky k psacímu stroji a začal datlovat. Zapomněl, že opravoval chybu, a teď s hrůzou sledoval, jak píše přes už napsaný text. Zlostně vytrhl téměř hotové hlášení ze stroje. „Koukejte, co jste provedli!“ křikl bezmocně. „Teď abych to psal celý znovu!“ Zoufale potřásl hlavou, vytáhl z horního šuplíku bílý, modrý a žlutý list formuláře detektivního oddělení, vložil mezi ně kopíráky a dal se do psaní, zuřivě buše do kláves.

Steve Carella přešel k oknu a podíval se dolů na ulici. Byl to vysoký muž a světlo pronikající zamřížovaným oknem mu dodávalo klamně křehký půvab a zcela maskovalo ničivou sílu jeho svalnatých paží. Z profilu vypadal lehce orientálně, slunce prorýsovalo jeho vysoké lícní kosti a zajímavě šikmé oči.

„Touhle dobou bych si šel nejradši lehnout,“ odtušil.

Meyer se podíval na hodinky. „Jestli to není tím, že máme za chvíli padla.“

Za nimi Kling nepřestával bušit do psacího stroje.

Kromě poručíka Byrnese bylo k 87. revíru přiděleno šestnáct detektivů. Čtyři z těchto šestnácti obvykle někde plnili zvláštní úkoly a zbývajících dvanáct bylo rozděleno do čtyř tříčlenných týmů. Detektivové měli směny postavené jinak než pochůzkáři a systém, i když ne příliš přívětivý, byl funkční. Směny se střídaly v osm ráno a v šest večer. „Hřbitovní“ směna byla delší a nikdo z detektivů ji neměl rád, ale poctivě si ji každý čtvrtý den odkroutili. Také měli každý čtvrtý den „volno“, což ovšem mnoho neznamenalo, protože čistě technicky jsou všichni policisté „ve službě“ dvacet čtyři hodiny denně tři sta šedesát pět dní v roce. Kromě toho mnoho detektivů ve sboru potřebovalo volný den, aby si vyřídili důležité obchůzky. Turnus bylo složité udržovat, protože policisté se zvláštním přidělením se neustále střídali a protože od pondělka do čtvrtka se konaly povinné porady, na nichž se detektivové seznamovali s lidmi páchajícími po celém městě zločin, a kromě toho museli svědčit u soudu a… zkrátka turnus bylo složité udržovat. Týmy se měnily, lidé přicházeli a odcházeli a často se na služebně místo tří detektivů sešlo osm. Každý týden se vyvěšoval rozpis směn, ale jeho dodržování nebylo možné.

Jedna věc však zůstávala neměnná. Panovala nepsaná dohoda, že detektivové přicházeli do práce o čtvrt hodiny dřív, což byl pozůstatek z pochůzkářských dní. Hřbitovní směna, která začínala v šest hodin večer, se začínala scházet už někdy mezi půl a tři čtvrtě na šest.

Bylo právě čtvrt na šest, když zazvonil telefon. Meyer Meyer zvedl sluchátko.

„Osmdesátý sedmý revír, detektiv Meyer.“ Přitáhl si na stole blok. „Jo, povídejte.“ Začal psát. „Mám.“ Napsal si adresu. „Jo.“ Pokračoval v psaní. „Jo, hned.“ Zavěsil. „Steve, Berte, jdeme na to?“

„Co se děje?“ zeptal se Carella.

„Nějakej magor právě vystřílel knihkupectví na Culverový. Zůstali po něm tři mrtví.“

Kolem knihkupectví se mezitím srotil dav. Nápis nad výlohou hlásal DOBRÉ KNIHY, DOBRÉ ČTENÍ. Na chodníku stáli dva uniformovaní policisté a na protější straně ulice parkoval hlídkový vůz. Při zvuku policejních sirén se lidé instinktivně stáhli. Carella vystoupil první a zabouchl za sebou dveře. Počkal, až Kling obejde auto, a pak oba vykročili k obchodu.

„Je tam hodně mrtvých, pane,“ informoval ho policista u dveří.

„Kdy jste přijeli?“

„Před pěti minutama. Měli jsme patrolu v ulicích, když jsme dostali hlášení. Volali jsme vám hned, jak jsme zjistili, jak to tu vypadá.“

„Víte, co máte dělat?“

„Ano, pane.“

„Tak pojďte dovnitř.“

„Ano, pane.“

Vešli do obchodu. Necelý metr za dveřmi leželo první tělo. Muž se napůl opíral o regál s knihami a napůl ležel na podlaze. Oblečen byl do modrého proužkového obleku a v ruce, po níž stékala stružka krve a potřísnila mu rukáv, dosud držel knížku. Kling si ho prohlédl a okamžitě věděl, že tohle bude zlé. Zatím však netušil, že to bude ještě horší.

„Tady je další,“ ukázal Carella.

Druhé tělo leželo asi tři metry od prvního. Muž bez kabátu s hlavou natěsno vklíněnou mezi podlahu a polici s knihami. Když se přiblížili, lehce pohnul hlavou v pokusu zvednout se z nepohodlné polohy. Na límec košile mu vystříkl pramen čerstvé krve. Hlava mu klesla zpět. Strážníkovi se sevřelo hrdlo a přiškrceně zasípal: „On žije.“

Carella se sklonil k muži. Muž měl zátylek roztříštěný kulkou. Carella si prohlédl obnažené maso a na okamžik zavřel oči. Bylo to jako cvaknutí závěrky fotoaparátu, a když je opět otevřel, tvář měl překrytou přísnou, upjatou maskou.

„Volali jste sanitku?“ zeptal se.

„Hned, jak jsme přijeli,“ odpověděl strážník.

„Dobře.“

„Jsou tu ještě dva,“ zvolal hlas.

Kling se odtrhl od mrtvoly muže v proužkovaném obleku. Promluvil drobný holohlavý mužík s vizáží ptáka. Krčil se u knihovny s rukou před ústy. Přes bílou košili měl natažený rozepnutý obnošený hnědý svetr. V očích se mu zračil výraz nejhlubší hrůzy. Tiše vzlykal a z očí mu stékaly slzy ve stružkách po obou stranách nosu. Dva další, pomyslel si Kling, když k němu zamířil. Meyer tvrdil, že jsou tři. Ale jsou čtyři.

„Tenhle obchod patří vám?“ zeptal se.

„Ano,“ přikývl mužík. „Prosím prohlédněte i ty ostatní. Tam vzadu. Je záchranka na cestě? Blázen, blázen. Prohlédněte i ostatní. Mohou být naživu. Jedna z nich je žena. Prosím podívejte se na ně.“

Kling přikývl a vešel do zadní části krámu. Našel třetího muže visícího přes pult a před ním na podlaze otevřenou knihu, v níž v okamžiku střelby nepochybně listoval. Byl mrtvý, ústa otevřená a oči hleděly do prázdna. Kling mu mimovolným pohybem ruky zavřel víčka.

Žena ležela na podlaze o kus dál.

Měla na sobě červenou blůzu.

Když ji zasáhly kulky, držela v náručí stoh knížek. Padla na zem a knížky kolem ní a přes ni. Jedna ležela přímo pod nataženou pravou rukou. Další, hřbetem vzhůru jako stan, jí zakrývala obličej a černé vlasy. Třetí se jí opírala o oblý bok. Při pádu se blůza ženě vyvlékla z černé sukně, která zůstala vyhrnutá přes zadek. Jednu dlouhou nohu měla ohnutou, druhou nataženou a ztuhlou. Několik centimetrů od bosé nohy ležela černá lodička s vysokým podpatkem. Žena neměla punčochy.

Kling k ní přiklekl. Názvy knih mu něco připomněly. Kulturní vzorce a Zdravá společnost a Dotazování: Principy a metody. Náhle si všiml, že červená blůza vůbec není červená. Lem, který se vyvlékl z černé sukně, byl bílý. V dívčině boku zely dvě obrovské díry a krev vytékající z ran obarvila blůzu na jasně červenou. Řetízek drobných perel se roztrhl, když padala, a perly se rozkutálely po podlaze, malé pableskující ostrůvky v lepkavém moři její krve. Při pohledu na ni jím projela bolest. Zvedl knihu, která jí zakrývala obličej, a bolest se ihned stala velmi osobní.

„Bože můj!“ zaúpěl.

V jeho hlase bylo cosi, co přimělo Stevea Carellu okamžitě běžet dozadu. A pak uslyšel Klingův výkřik, jediný ostrý mučivý výkřik, který proťal zaprášené, korditem páchnoucí ovzduší v obchodě.

„Claire!“

Když k němu Carella doběhl, držel mrtvou dívku v náručí. Ruce i obličej měl potřísněné krví Claire Townsendové, líbal její neživé rty a nos a krk a nepřestával volat „Claire, Claire“ a Steve Carella věděl, že to jméno a zoufalý Klingův hlas do smrti nezapomene.

2

Detektiv poručík Peter Byrnes večeřel se svou manželkou a synem, když zavolal Carella. Harriet, která už byla dlouho ženou policajta, okamžitě věděla, že je to z práce. Jeho muži volali zásadně, když byla rodina uprostřed večeře. I když, nebyla to tak úplně pravda. Občas volali uprostřed noci, když všichni spali.

„Vezmu to,“ řekla, vstala od stolu a odešla do předsíně, kde na stolku stál telefon. Když poznala Carellův hlas, ihned se usmála. Pořád si jasně pamatovala na ne tak dávné období, kdy se Carella osobně velmi angažoval ve věci, která ohrožovala celou rodinu Byrnesových. Během vyšetřování případu ho v Groverově parku postřelil překupník narkotik a Harriet si připomněla dlouhé bdění o Štědrém večeru, když to vypadalo, že Carella nepřežije. Přežil, a když nyní slyšela jeho hlas, okamžitě se mimoděk usmála, jako by ji jeho překvapivá přítomnost vždycky potěšila.

„Harriet, můžu mluvit s Petem, prosím?“ zeptal se. V jeho hlase zněl naléhavý tón.

„Samozřejmě, Steve,“ řekla prostě a okamžitě se vrátila do jídelny. „Volá Steve,“ oznámila.

Byrnes odsunul židli. Byl to statný muž, který se pohyboval úsporně, jeho pohyby jako by byly přímou transformací myšlenek na energii. Židle zajela dozadu, ubrousek přistál na stole, Byrnes přešel svižně a rázně k telefonu, zvedl sluchátko, a jakmile se přiblížilo k ústům, začal mluvit.

„Ano, Steve?“

„Pete, já… já…“

„Co se stalo?“

„Pete…“

„Co je, Steve?“

Na lince se rozhostilo ticho. Byrnesovi na okamžik připadalo, že Carella… pláče? Držel telefon u ucha, poslouchal a čekal. V levém oku mu začalo mírně cukat.

„Pete… já… jsem v knihkupectví na Culverový a… a…“

Další pauza. Byrnes čekal. Slyšel, jak se Carella někoho ptá na přesnou adresu, a tlumený hlas poskytující informaci.

„Severní Čtyřicátý devátý,“ zopakoval Carella do telefonu. „Jmenuje se to tu Knihomol. To je název obchodu, Pete.“

„Dobře, Steve,“ řekl Byrnes. Pořád čekal.

„Pete, myslím, že bys sem měl radši přiject.“

„Dobře, Steve,“ řekl Byrnes. Pořád čekal.

„Pete, já… to teď sám nezvládnu. Kling… Pete, stala se hrozná věc.“

„Co se stalo?“ otázal se Byrnes mírně.

„Někdo přišel a… vy… vystřílel obchod. Kl… Kl… Kl… Kl…“

Nedokázal ze sebe to slovo dostat. Koktání pulzovalo v telefonu jako vzdálený kulomet. Ra-ta-ta-ta a Byrnes čekal. Rozhostilo se ticho.

„Připletla se k tomu Klingova dívka. Je mrtvá,“ vychrlil ze sebe Carella.

Byrnes se rychle, krátce nadechl. „Za chvilku jsem tam,“ řekl a spěšně zavěsil. Na okamžik cítil jen obrovskou úlevu. Čekal, že to bude horší, že stalo něco Carellově ženě nebo dětem. Ale úleva byla jen krátká, protože ji okamžitě vystřídal pocit viny. Klingova dívka, pomyslel si a snažil se vybavit si její podobu. Ale nikdy ji neviděl. A přesto mu připadala skutečná, protože slyšel vtípky kolegů na Klingův vztah s mladou sociální pracovnicí, staré známé chlípné žertování. Byla mrtvá… Kling…

To je ono. Jeho první obavy byly o Carellu, protože na něj hleděl jako na nejstaršího syna v rodinné firmě. Ale teď pomyslel na Klinga, mladého blonďáka s vykulenýma očima v zaměstnání, kde nesmíte ustupovat.

Byrnes neměl rád tento způsob myšlení. Jsem policajt, říkal si, vedu partu lidí, jsem šéf, velitel, starej, jo, říkají mi starej. Nemůžu, nemůžu, nemůžu se nechat zatáhnout do osobních záležitostí mých lidí, nejsem zatraceně jejich táta!

Ale připnul si pistoli, nasadil si klobouk, políbil Harriet a dotkl se ramene svého skutečného syna Larryho. Z domova odcházel s ustaraným výrazem ve tváři, protože s těmito muži žil, žil s nimi už dlouho, a jestliže tahle sounáležitost z něj nedělala lepšího policajta, zcela jistě z něj dělala lepšího člověka.

Když Byrnes dorazil na místo, před knihkupectvím čekalo šest detektivů z osmdesát sedmičky. Meyer Meyer byl vystřídán a přivedl s sebou dva muže z následující noční směny. Cotton Hawes a Andy Parker měli volno, ale doslechli se, co se stalo, a přispěchali do knihkupectví. Bob O’Brien pracoval na zvláštním úkolu v holičství čtyři bloky odtud, když mu strážník sdělil novinku. Celou cestu až sem běžel.

Když Byrnes vystoupil z auta, muži nejistě přešlapovali na chodníku. Dva z nich tu byli plným právem, protože technicky vzato byli ve službě. Zbytek tu byl dobrovolně a stáli tu trošku hloupě jako všichni dobrovolníci, nebyli si jistí, proč tu vlastně jsou, a čekali na někoho, kdo jim řekne, co mají dělat. O kus dál stáli dva příslušníci oddělení vražd, kouřili a klábosili s policejním fotografem. U chodníku stála sanitka a čtyři hlídkové vozy blokovaly ulici. Tucet strážníků se snažil udržovat zvědavé kolemjdoucí v povzdálí. Pár reportérů, kteří číhali v centrále naproti velitelství, dostalo hlášku od dispečera obsluhujícího policejní rádio a přihnalo se sem, aby zjistili, o čem je ten povyk.

Jakmile Meyer spatřil poručíka, vyprostil se z hloučku mužů. Rychle k němu došel a zastavil se před ním.

„Kde je Steve?“ zajímal se Byrnes.

„Vevnitř.“

„A Bert?“

„Poslal jsem ho domů.“

„Jak mu je?“

„Jak by ti bylo?“ zeptal se Meyer a Byrnes kývl. „Musel jsem mu nařídit, aby odešel. Poslal jsem s ním dva strážníky. Ta holka… ach Pete, tohle je hnus.“

Ustoupili stranou, když kolem procházela dvojice zdravotníků s mužem na nosítkách.

„To je poslední,“ oznámil Meyer. „Když jsme sem přijeli, jeden byl ještě naživu. Netuším, jak dlouho ještě přežije. Doktor má podezření, že má roztříštěnou páteř.“

„Kolik je jich celkem?“ zeptal se Byrnes.

„Čtyři. Tři mrtví.“

„Klingova dívka… byla…“

„Jo. Mrtvá, když jsme přijeli.“

Byrnes krátce přikývl. Než vešel do obchodu, ještě vydal rozkazy. „Řekni O’Brienovi, že on má práci v holičství. Ostatní pošli domů, zavoláme jim, když je budeme potřebovat. Komu ten případ patří?“

„Stalo se to asi půl hodiny před vystřídáním. Chceš, abysme na tom dělali?“

„Kdo měl nastoupit po vás?“

„Di Maeo, Brown a Willis.“

„Kde je Di Maeo?“

„Na služebně u telefonu.“

„Řekni Willisovi a Brownovi, ať tu zůstanou. Máš dneska večer něco důležitýho?“

„Ne. Ale radši zavolám Sarah.“

„Můžeš se tu chvíli zdržet?“

„Jistě.“

„Díky,“ řekl Byrnes a vešel do obchodu.

Těla byla pryč. Místo nich tu na zemi a na policích zůstaly jen křídou nakreslené obrysy. Dva technici z policejní laboratoře sbírali uvnitř otisky. Byrnes se vydal hledat Carellu a pak ho něco napadlo. Rychle přešel ke vchodovým dveřím.

„Willisi!“ zvolal.

Hal Willis se odpoutal od mužů na chodníku. Byl to drobný muž, který jen taktak vyhověl požadavku policie na minimální výšku sto sedmdesát čísel. Pracoval s ladnou přesností, snad to bylo tím, že se celý život věnoval džudu, a udržování rovnováhy se projevovalo v každém jeho pohybu.

„Jo, Pete?“ zeptal se, když došel k poručíkovi.

„Chci, abys odjel do nemocnice. Vem s sebou Browna. Možná se vám podaří dostat něco z toho muže, co přežil.“

„Dobře, Pete.“

„Je na tom zle,“ připomněl Byrnes. „Svědectví mrtvého je u soudu přípustné – na to nezapomeň.“

„Jo,“ přikývl Willis. „Která nemocnice?“

„Zeptej se Meyera. On to ví.“

„Ještě něco?“

„V tuhle chvíli nic. Když tě k němu nebudou chtít pustit, udělej kravál. Kdyby něco, zavolej mi na služebnu. Budu tam.“

„Dobře.“

Byrnes se vrátil do obchodu. Steve Carella seděl na vysoké stoličce v rohu. Sepjaté ruce měl sevřené mezi koleny. Když k němu Byrnes došel, zíral do podlahy.

„Steve?“

Carella kývl.

„Jsi v pořádku?“

Další kývnutí.

„Povídej.“

„Co?“

„No tak, vypusť to ze sebe.“

Carella zvedl hlavu. Pohled měl prázdný. Hleděl přímo na Byrnese a dočista skrz něj. „Tohle je pěkně nechutnej případ,“ řekl.

„Jasně, je to…“

Předmět

Martin Fennerman je vlastník a provozovatel knihkupectví Knihomol sídlem na výše uvedené adrese. Domácí adresa je Harris Street 375, Riverhead. Fennerman je 47 let starý, rozvedený; dvě děti žijí se znovu provdanou manželkou Olgou Trentovou v Bethtownu. Fennerman vlastní a provozuje knihkupectví na uvedené adrese dvanáct let. Obchod byl v roce 1954 přepaden, zloděj odsouzen, viz zpráva č. 41 F-38, trest odpykán v Castleview, propuštěn za dobré chování v lednu 1956, vrátil se domů do Denveru, kde je počestně zaměstnán.

Pan Fennerman vypovídá následovně:

Obchod má otevřeno každý den kromě neděle. Otevírá v devět dopoledne a zavírá v šest večer kromě soboty, kdy je zde pan Fennerman až do osmi hodin. Kromě přepadení v roce 1954 nezaznamenal na této adrese žádné potíže, přestože okolí není ideální pro knihkupectví. Dnes večer, když vešel vrah, bylo v obchodě sedm lidí. Pan Fennerman počítá zákazníky, když vstupují. Sedí za vysokým pultem hned vedle vchodových dveří a účtuje zákazníkům při odchodu nákupy. Na pultě je pokladna a pod pultem papírové pytlíky na zabalení nákupu. Počítat zákazníky se Fennerman podle vlastních slov naučil, aby zabránil drobným krádežím. V každém případě bylo uvnitř sedm lidí, když vešel vrah. Podle Fennermana to bylo v 17:10. Jedna zbloudilá kulka rozbila hodiny na zadní stěně obchodu, které se zastavily v 17:07. Podle Fennermana začal vrah střílet hned, jak vešel dovnitř, takže jeho odhadovaný příchod může být v 17:05 nebo 17:06.

Pachatel byl vysoký, určitě 185 cm nebo více. Oblečen byl do tvídového kabátu, šedého klobouku, na očích měl sluneční brýle a na rukou černé rukavice. Fennerman si zvláště vzpomíná na černé rukavice. Kabát mohl být i modrý, ale není si jistý. Vrah vešel do obchodu s rukama v kapsách, zastavil se hned za pokladnou, vyndal ruce z kapes a začal střílet. Měl dvě pistole. Střílel do uličky mezi regály, dokud mu nedošly náboje, pak se otočil a vyběhl ven. Fennermanovi ani nikomu ze zákazníků nic neřekl. Zastřeleni byli čtyři lidé stojící v uličce vedoucí kolem pokladny do zadní části obchodu. Zbývající tři stáli v uličce nalevo od vchodu. Podle Fennermana nikdo z nich nevěděl, co se děje, dokud nebylo po všem. Jedna žena omdlela, když vrah vyběhl ven. Následují jména a stav sedmi osob nacházejících se v obchodě v době střelby, s výjimkou Fennermana.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Udělal jsem to já!.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.