Přeložila:

KATEŘINA TOMCOVÁ

Ed McBain: Skládačka

Vydání čtvrté, v nakladatelství Baronet první

Copyright © 1970 Hui Corporation

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2366. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Jigsaw vydaného nakladatelstvím

Thomas & Mercer, USA v roce 2011

Český překlad © 2020 Kateřina Tomcová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu © 2020 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2020 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Tisk TBB, a.s., Banská Bystrica

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1391-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1392-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Ed McBain

Skládačka

Věnováno Helen a Geneovi Federicovým

Velkoměsto na těchto stránkách je vymyšlené.

Lidé a místa, to vše je fiktivní.

Pouze postup policie vychází ze zavedené

pátrací techniky.

1

Detektiv Arthur Brown neměl rád, když o něm ostatní říkali, že je černý.

Snad to nějak souviselo s jeho příjmením, které znamenalo „hnědý“. Nebo s barvou jeho pleti, která byla též hnědá. Mohlo to také souviset s faktem, že v dobách, kdy nebyl víc než usmrkaný kluk vyrůstající v tomhle překrásném městě, slovo „černý“ obvykle tvořilo nerozlučnou dvojici s výrazem „bastard“. Dnes mu bylo čtyřiatřicet let a stále, byť poněkud starosvětsky, vnímal to pojmenování jako hanlivé bez ohledu na to, kolik obránců občanských práv je hájilo. Brown nepotřeboval hledat vlastní identitu v barvě kůže nebo v povaze. Hledal ji v sobě jako v člověku a obvykle ji bez potíží nacházel.

Měřil metr devadesát a bez bot vážil metrák. Vlastnil rozložitou postavu a svaly zápasníka těžké váhy a jeho přímý průzračný pohled zdůrazňovaly nakrátko zastřižené vlasy, které mu obepínaly lebku jako měkoučká černá čepice. Ten účes si oblíbil ještě dřív, než přišel do módy „přírodní“ vzhled. Měl hnědé oči a veliké nozdry, masité rty a ještě masitější ruce a v podpažním pouzdru pod sakem nosil osmatřicítku Smith & Wesson.

Ti dva muži, kteří leželi na podlaze u jeho nohou, byli bílí. A mrtví.

První z nich měl černé boty, černé ponožky, tmavomodré kalhoty, světle modrou rozhalenou košili, lehkou béžovou bundu na zip, kolem krku měl zlatý řetízek se zlatou Davidovou hvězdou a v hrudníku dva průstřely. Ten druhý byl ustrojen elegantněji: hnědé boty, ponožky i kalhoty, bílá košile, zelená vázanka, sako se vzorem kohoutí stopy. Z krku těsně pod ohryzkem mu trčel sotva viditelný úlomek čepele vystřelovacího nože. Nedaleko jeho otevřené pravé dlaně na podlaze ležela pistole značky Luger.

Celý byt byl převrácený vzhůru nohama.

Nutno předeslat, že nebyl nijak velký, Brown už viděl mnohem větší, dokonce i v ghettu, kde strávil prvních jednadvacet let svého života. Tenhle byt ležel ve třetím podlaží činžáku na Culverově třídě, dva pokoje s koupelnou obrácené do vnitrobloku, takže z oken se naskýtal výhled na šňůry se středeční várkou prádla, jež pleskalo v mírném větru. Blížila se desátá večerní. Uběhlo šest minut od okamžiku, kdy správcová zastavila před domem policistu na obchůzce a sdělila mu, že v jednom z horních pater zaslechla výstřely, a čtyři minuty od chvíle, kdy strážník vylomil dveře, objevil mrtvoly a zavolal na stanici. Brown, který měl službu, okamžitě vyrazil.

Policisté z oddělení vražd ještě nedorazili, což vůbec nebylo na škodu. Brown nikdy nepochopil ono úřední nařízení, podle něhož se museli dostavit ke každé zatracené vraždě spáchané v tomhle městě, přestože bylo vyšetřování vždy a bez výjimky svěřeno okrsku, který tísňové volání přijal. Podle něho byli všichni kolegové z útvaru vražd příšerní a beze smyslu pro humor. Jeho manželka Caroline mu s oblibou říkávala, že on sám také není zrovna vtipný společník, Brown však žil v přesvědčení, že doma není nikdo prorokem. V hloubi duše měl za to, že čas od času je s ním báječná legrace. Například jako teď, když se otočil k policejnímu fotografovi a prohodil: „To by mě zajímalo, kterej dekoratér v tomhle bytě řádil.“ Fotograf však zjevně sdílel názor Brownovy ženy. Nehnul ani brvou a dál tančil kolem mrtvých těl, bral je z různých úhlů, cvakal spouští a přesouval se ze strany na stranu, zatímco Brown marně čekal na jeho smích.

„Povídám…,“ začal znovu Brown.

„Já to slyšel, Artie,“ přerušil ho muž a znovu stiskl spoušť.

„Není to zkrátka žádnej Tádž Mahal,“ dodal Brown.

„To není skoro nikde,“ odtušil fotograf.

„Proč jsi tak nabručenej?“ zeptal se Brown.

„Jak, nabručenej? Kdo je tu nabručenej?“

„Ale nikdo,“ odtušil Brown. Pohlédl znovu na mrtvá těla a pak přešel na druhou stranu pokoje, kde bylo dvěma okny vidět do dvora. Jedno z nich bylo otevřené dokořán. Brown na něm zkontroloval západku a okamžitě poznal, že ho někdo vylomil. Fajn, pomyslel si, tudy se jeden z nich musel dostat dovnitř. Zajímalo by mě, který. A hlavně proč. Co chtěl v tomhle doupěti ukrást?

Brown se vyklonil přes parapet. Na požárním schodišti pod ním viděl jen krabici s mlékem, zmuchlanou kuličku voskovaného papíru a květináč. I kytka v něm vypadala mrtvě. Brown shlédl dolů do dvora. Nějaká žena právě vyhazovala odpadky do jedné z popelnic vyrovnaných u zdi průchodu. Náhodou upustila víko, načež zvučně a zcela zřetelně zaklela „Ale ne, do prdele!“ a sehnula se pro ně. Brown se odvrátil od okna.

Monoghan a Monroe, detektivové z oddělení vražd, právě vcházeli do bytu. Oblečeni byli skoro jako identická dvojčata: oba měli oblek s vestičkou z modrého serže, hnědé polobotky a šedý klobouk. Monroeova vázanka byla z kaštanové pleteniny, Monoghanova zase ze žlutého hedvábí. Policejní odznaky měli připnuté na kapsičce saka. Monroe si nedávno začal pěstovat knírek a řídký shluk chloupků nad horním rtem ho zřejmě uváděl do rozpaků. Neustále smrkal do kapesníku, ačkoli nebyl nachlazený, jako by se snažil tou bílou rouškou zahalit svou nevzhlednou štětku. Zdálo se, že Monoghanovi je z toho pokusu o knírek snad ještě trapněji než jeho majiteli. Měl za to, že po patnácti letech společné služby jaksi není fér, když si jeden nechá narůst knírek bez předchozí konzultace s parťákem. Monoghanovi se Monroeův knírek hnusil. Považoval ho za neestetický. Bylo mu z něj stydno. Urážel jeho zrak. A protože urážel jeho zrak, neustále na něj zíral. A čím víc na něj zíral, tím častěji vytahoval Monroe kapesník a smrkal, aby knírek nebyl vidět.

„Ale, ale, copak to tady máme?“ pronesl Monroe a vysmrkal se. „Nazdárek, Browne.“

„Nazdárek, Browne,“ přidal se Monoghan.

„Tak tomuhle říkám pečlivá prácička,“ pravil Monroe a zastrčil kapesník. „Ten, kdo to tu probíral, to měl v malíku.“

„Profík,“ dodal Monoghan.

„Skoro to vypadá, jako kdyby se tudy prohnali policajti.“

„Nebo hasiči,“ řekl Monoghan a podíval se na parťákův knírek. Monroe zase vytáhl kapesník.

„Po něčem museli jít, a to fakt usilovně,“ řekl a znovu se vysmrkal.

„Co jenom mohli v tomhle brlohu hledat?“ ptal se Monoghan. „Víš, co v takový díře akorát tak najdeš?“

„Co?“ opáčil Brown.

„Šváby,“ řekl Monoghan.

„A štěnice,“ dodal Monroe.

„Šváby a štěnice,“ shrnul Monoghan.

Monroe schoval kapesník.

„Jenom se na ten pelech koukněte,“ pronesl Monoghan a kroutil přitom hlavou.

Brown se na ten pelech kouknul. Postel byla rozházená, matrace z obou stran prořezaná a chomáčky bavlněné výplně se válely po podlaze. Stejně pečlivě si kdosi počínal v případě polštářů a čalounění jediného křesla, které v místnosti bylo. Vybledlé obdélníky na stěnách naznačovaly místa, kde předtím visely zarámované reprodukce, obrazy však kdosi strhl, zjevně prozkoumal jejich zadní stranu a pak bezohledně pohodil na zem. Podobně byl po podlaze rozházen i obsah všech zásuvek komody. Šuplíky někdo úplně vytáhl a prázdné pohodil. Dveřmi do koupelny Brown uviděl otevřenou lékárničku, všechno, co v ní bylo, leželo na hromadě v umyvadle. Někdo sundal kryt nádržky u záchodu, a dokonce i toaletní papír z držáku. Lednička v kuchyni zela dokořán a potraviny se válely bez ladu a skladu po zemi. Zásuvku od jídelního stolu někdo vyprázdnil na bíle nalakovanou desku a všude bylo rozházené nádobí. Jak velmi moudře poznamenal Monroe, někdo tu něco vskutku usilovně hledal.

„Znáš jména těch mrtvol?“ zeptal se Monoghan Browna.

„Ještě ne.“

„Myslíš, že toho chlapa někdo vyrušil při vloupání?“

„Přesně tak.“

„Jak se dostal dovnitř?“

„Oknem z požárního schodiště. Na rámu jsou stopy od nářadí.“

„Vtom přijde ten druhej maník, a bác!“

„Myslíš, že našel to, pro co si přišel?“

„Ještě jsem ho neprohledával,“ odpověděl Brown.

„A na co čekáš?“

„Lou ještě pořád fotí. A taky zatím nedorazil doktor.“

„Kdo zločin ohlásil?“ chtěl vědět Monroe.

„Správcová. Slyšela výstřely a zastavila Kielyho na obchůzce.“

„Doveď ji sem,“ řekl Monoghan.

„Fajn,“ odtušil Brown. Došel ke dveřím a požádal strážníka, aby přivedl správcovou. Nato si všiml, že chodbou k nim spěchá Marshall Davies.

„Promiň mi tu sekeru, Artie,“ omlouval se. „Měl jsem ještě jinej byt, zatraceně.“

„Je po tobě sháňka,“ oznámil mu Brown.

„Kdo po mně touží?“

„Poručík Byrnes.“

„A kvůli čemu?“

„Že prý se máš vrátit rovnou do laboratoře.“

„Do laboratoře? A kdo jako bude řešit tohle, když se teď vypařím do labky?“

„Netuším,“ odvětil Brown.

„Jestlipak víš, co pěknýho na mě tam dole asi čeká? Nějaký překvápko, to se vsadím. Maník převálcovanej náklaďákem, řidič v háji, a já budu tomu chudákovi celou noc vytahovat střepy z prdele. Ach jo, to je teda zase den.“

„A to je teprve začátek,“ poznamenal Brown.

„Můj začátek byl už v sedm ráno,“ odvětil Davies a hluboce vzdychl. „Tak jo, pojedu teda zpátky. Kdyby ještě volal, tak mu vyřiď, že jsem na cestě. Ale nevím, kdo ti pomůže s tímhle, Artie. Co doktor, už tady byl?“

„Ještě ne.“

„Takže normálka,“ poznamenal Davies a odešel.

Za necelých pět minut dorazil nahoru strážník se správcovou budovy. Tou dobou přijel i pomocný policejní lékař a už ohledával mrtvá těla. Brown a oba detektivové z oddělení vražd odvedli ženu do kuchyně, kde ji mohli v klidu vyslechnout, aniž by její pozornost narušovala fascinující přítomnost dvou mrtvých mužů na podlaze. Byla to žena před padesátkou, nikoli nezajímavá, se světlými vlasy staženými do drdolu v týle. Měla široké irské oči, zářivě zelené jako šťavnatý pažit v její domovině, a mluvila s lehkým ostrovním přízvukem. Jmenovala se Byrnesová. Jejím mužem byl jistý William Byrnes.

„Vážně?“ optal se Monoghan. „Nejste příbuzná s poručíkem?“

„S jakým poručíkem?“

„Se šéfem sedmaosmdesátky,“ vysvětlil Monroe.

„Sedmaosmdesátýho okrsku,“ upřesnil Monoghan.

„Je to policajt,“ dodal Monroe.

„Já nemám v přízni žádný policajty,“ pronesla paní Byrnesová.

„Je to fakt dobrej polda,“ řekl Monoghan.

„Můj příbuznej to není,“ trvala pevně na svém paní Byrnesová.

„Nechcete nám říct, paní Byrnesová, co se stalo?“ požádal ji Monroe.

„Slyšela jsem výstřely. Tak jsem šla hned ven a křičela a volala policii.“

„Šla jste sem nahoru?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„A vy byste šel?“

„Paní Byrnesová,“ oslovil ji Brown, „když jste sem teď přišla, všimla jste si těch mrtvol ve vedlejším pokoji?“

„To bych musela bejt hluchá, pitomá a k tomu slepá, ne?“ opáčila.

„Neznáte některého z těch dvou mužů?“

„Jednoho z nich jo.“

„Kterého?“

„Toho, co má na sobě tu sportovní bundu,“ odpověděla. A aniž hnula brvou, dodala: „A z krku mu trčí ta kudla.“

„A kdo to je, paní Byrnesová?“

„Jmenuje se Donald Renninger. Bydlel v tomhle baráku přes dva roky.“

„A co ten druhý? S tou židovskou hvězdou na krku?“

„Toho jsem v životě neviděla.“

„Tak ten se sem asi vloupal, řekl bych,“ poznamenal Monroe.

„Tady u nás máme spoustu vloupání,“ řekla paní Byrnesová a vyčítavě se podívala na detektivy.

„To víte, děláme, co můžeme,“ odtušil Monoghan úsečně.

„Tak to určitě,“ pravila paní Byrnesová ještě úsečněji.

„Nevíte náhodou, čím se pan Renninger živil?“ zeptal se Brown.

„Dělal na benzince.“

„A věděla byste, na které?“

„Někde v Riverheadu. Přesně nevím.“

„Je ženatý?“

„Ne.“

„Takže byl starý mládenec?“ zeptal se Monroe.

„No tak jestli nebyl ženatej, tak to asi byl starej mládenec, že,“ pronesla paní Byrnesová sarkasticky a pak se zahleděla na Monroeův knírek.

Monroe vytáhl kapesník. Omluvně se vysmrkal a řekl: „No, mohl být třeba rozvedený.“

„To je fakt,“ podotkl Monoghan.

Monroe mu věnoval úsměv a schoval kapesník.

„Ale toho druhého jste nikdy neviděla, je to tak?“ zeptal se Brown.

„Nikdy.“

„Ani tady v domě…“

„Ne.“

„… ani nikde v okolí?“

„Nikde,“ řekla.

„Děkujeme vám, paní Byrnesová.“

Správcová se vydala ke dveřím. Než odešla, ještě se otočila a zeptala se: „Jak se jmenuje křestním?“

„Kdo?“

„Ten váš poručík.“

„Peter.“

„Žádnýho Petera Byrnese v rodině nemáme,“ řekla a spokojeně vyšla z bytu.

Policejní lékař byl hotov s ohledáním. Když procházel kolem detektivů, sdělil jim: „Hned po pitvě vám pošleme protokoly. Chcete zatím pár odhadů?“

„Jasně,“ přisvědčil Brown.

„Vypadá to, že první kulka zasáhla toho v té popelínové bundě trochu níž, nejspíš se odrazila od žebra. Každopádně ho hned nezastavila. Má sevřenou levičku, takže se pravděpodobně pokusil o úder a měl ještě dost času, aby vytáhl nůž a bodnul toho druhého do krku, zřejmě ve chvíli, kdy soupeř vystřelil podruhé. Tentokrát to byl čistý průstřel srdce, aspoň myslím. Ten v bundě se začal kácet, a jak padal, nůž se zlomil. Ten druhý taky padl na zem a během pár minut byl zřejmě po smrti. Mám dojem, že nůž zasáhl jeho krční žílu, je tady strašně moc krve. Stačí?“

„Bezva, díky,“ řekl Brown.

„Ty ten případ děláš, Artie?“

„Vypadá to, že mi asi zůstane.“

„No, tak to máš prakticky uzavřené. Zítra ráno ti dodám pitevní protokoly, bude to stačit?“

„Tady už nikdo nikam neuteče,“ odtušil Brown.

„Tram tarará,“ zatroubil doktor fanfáru na neviditelnou trumpetu a odporoučel se.

„A co tady ten lupič teda hledal?“ chtěl vědět Monoghan.

„Možná tohle,“ odpověděl Monroe. Dřepěl u těla muže v popelínové bundě. Otevřel mu sevřenou levou pěst a vytáhl z ní cosi, co vypadalo jako útržek lesklé fotografie. Zvedl ho a podal Brownovi. „Koukni se na to,“ řekl.

2

„Co to je?“ zeptal se detektiv Steve Carella.

„Kousek fotky,“ vysvětlil mu ochotně Brown.

Byli spolu v koutě služebny, Brown za svým stolem, Carella usazený na desce. Do místnosti proudily ranní paprsky červnového slunce. Okna byla otevřená a přes venkovní drátěné pletivo vál dovnitř lehký vánek. Carella posedával na okraji stolu, vdechoval svěží letní vzduch a v duchu snil o tom, jak usíná někde v parku. Byl to vysoký, šlachovitý muž se širokými rameny a úzkými boky a působil spíš jako atlet v tréninku, ačkoli poslední sportovní činnost, jíž se zúčastnil, bylo šnorchlování loni o dovolené na Portoriku. Pokud se tedy nepočítaly četné závody, v nichž pravidelně soupeřil se zločinci všeho druhu a přesvědčení. Ty Carella počítal nerad. Jednomu by došel dech, než by se dopočítal. Teď si odhrnul z čela delší pramen vlasů, přivřenýma hnědýma očima zamžoural na fotografii a zauvažoval, jestli by si neměl pořídit brýle.

„Připomíná ti to něco?“ zeptal se.

„Holku, co tancuje na hřbetě leoparda?“ navrhl Brown.

„Já v tom vidím spíš takovou tu tvarovanou flašku od skotské,“ řekl Carella. „Co myslíš, že je ta chlupatice?“

„Jaká chlupatice?“

„No, tenhle vzorek nebo co to je, zatraceně.“

„Bláto. Možná.“

„Nebo kus zdi. Štuková omítka.“ Carella pohodil rameny a hodil ústřižek na stůl. „Ty si fakt myslíš, že kvůli tomu ten… jak se vůbec jmenoval?“

„Podle průkazu v náprsní kapse to byl Eugene Edward Ehrbach.“

„Ehrbach. Máme na něho něco?“

„Poslal jsem žádost na informační, aby ho zkontrolovali. Teda, aby je oba zkontrolovali.“

„Myslíš si, že se Ehrbach do toho bytu vloupal vážně jen proto, aby ukradl tohle?“ zeptal se Carella a poklepal hrotem tužky na ústřižek.

„A proč by to jinak držel v ruce, Steve, to mi řekni? Nějak si neumím představit, že by tam s tím kouskem fotky už přišel, ty jo?“

„Asi ne.“

„Ale upřímně řečeno, stejně si myslím, že je to vlastně fuk. Podle doktora to je vyřešenej případ a já se k tomu přikláním taky. Ehrbach se vloupal do bytu, vtom zničehonic přišel domů Renninger a překvapil ho, a my tady máme pěkný, čistý vzájemný zabití.“

„A ta fotka?“

„No tak řekněme, že ji Ehrbach vážně hledal. No a co? Stejně tak dobře mohl hledat třeba Renningerovy hodinky. Tak nebo tak, oba jsou mrtví. A ta fotka na povaze případu nic nemění.“

„Ne, to nemění.“

„Jakmile dostaneme pitevní zprávy, sepíšu to jako uzavřenou věc. Vidíš to taky tak?“

„Jo, vypadá to celkem jasně.“

„Doktor slíbil, že je pošle dnes dopoledne.“ Brown se podíval na hodinky. „Ještě je trochu brzy.“

„Jenom by mě zajímalo, co to bylo za ptáčky,“ řekl Carella.

„Jak to myslíš?“

„Dva obyčejní slušní občani, jeden má v kapse luger a druhej vystřelovací kudlu s dvaceticentimetrovou čepelí.“

„Nevím, co byl ten Ehrbach zač, ale určitě to nebyl žádnej obyčejnej a slušnej občan. To okno otevřel jako profík.“

„A ten Renninger?“

„Podle správcové pracoval na benzince.“

„Byl bych rád, kdyby ty maníci na informačním trochu hejbli zadkem,“ podotkl Carella.

„Proč?“

„Jsem zvědavej.“

„Řekněme, že oba nějakej záznam mají,“ odvětil Brown. „To by ale na věci stejně nic neměnilo, nebo jo?“

„Nejsi nějak moc žádostivej to uzavřít?“ opáčil Carella.

„Jo, mám práce až nad hlavu, ale to není ten důvod, proč to chci. Jenom nevidím důvod, proč ne,“ řekl Brown.

„Pokud v tom bytě nebyl ještě někdo třetí,“ nadhodil Carella.

„Tomu vůbec nic nenasvědčuje, Steve.“

„Nebo pokud…“

„Pokud co?“

„Já nevím. Ale proč by někdo riskoval flastr za vloupání jenom proto, aby získal kus nějaký fotky?“

„Promiňte, pánové!“ ozval se hlas z opačné strany služebny. Oba detektivové se jako jeden muž otočili k dřevěnému hrazení u vchodu. Před brankou stál vysoký muž v šedém obleku a bez klobouku, okolo pětatřiceti. Měl husté černé vlasy a stejně hustý oficírský knír, který by v někom, jako byl například Monroe, jistě vzbudil ošklivou závist. Příchozí svoje zdvořilé oslovení doprovodil zdviženým obočím, stejně hustým a černým jako jeho kštice, jež se klenulo nad překvapivě modrýma očima. Těma mžoural přes sluncem zalitou služebnu směrem k nim. Jeho přízvuk ho okamžitě usvědčil z příslušnosti k tomuto městu. „Seržant v recepci říkal, že mám jít rovnou nahoru,“ vysvětlil. „Hledám detektiva Browna.“

„To jsem já,“ ohlásil se Brown.

„Můžu dál?“

„Pojďte.“

Muž chvilku šmátral na odvrácené straně branky, než našel západku, pak si otevřel a vešel do kanceláře. Byl to rozložitý chlap s velkýma rukama. V levičce nesl kufřík. Držadlo svíral velmi pevně. Brown měl dojem, že by byl rád, kdyby si ho mohl řetízkem připoutat k zápěstí. Muž k němu s příjemným úsměvem natáhl pravou ruku a představil se: „Irving Krutch. Rád vás poznávám.“ Měl oslnivě bílé zuby a rty mu při úsměvu rámovaly ďolíčky ve tvářích. Výrazné lícní kosti a rovný, nikdy nezlomený nos mu dodávaly vzezření hvězdy z italského westernu. Jediné, co mu k dobytí stříbrného plátna scházelo, bylo jiné jméno. Steve Stunning, Hal Handsome, Geoff Gorgeous… cokoli z toho by mu slušelo lépe.

„Těší mě,“ odpověděl Brown a krátce mu stiskl ruku. Představováním Carelly se neobtěžoval, policisté ve službě jen zřídka dodržovali oficiality.

„Můžu se posadit?“ zeptal se Krutch.

„Prosím,“ odpověděl Brown a pokynul k židli na pravé straně svého stolu. Krutch si sedl. Opatrně, aby si nezmačkal puky na kalhotách, si přehodil nohu přes nohu a znovu je obdařil zářivým úsměvem.

„Takže,“ začal, „prý vám hodili na krk pěknou vraždičku, jestli se nemýlím?“

Žádný z policistů mu neodpověděl. Vždycky měli na krku nějakou pěknou vraždičku. Navíc neměli právě ve zvyku o zabití člověka – ať už bylo takové nebo makové – diskutovat s neznámým, pohledným, oknírovaným civilistou v drahém obleku, který jim vtrhl na služebnu.

„Ti dva chlápci na Culverově třídě,“ připomněl jim Krutch. „Ráno jsem o nich četl v novinách.“

„A co jste o nich četl?“ zajímal se Brown.

„Asi bych vám měl říct, že dělám vyšetřovatele pojistných případů,“ pokračoval Krutch. „Pro Transamerickou pojišťovnu.“

„Hmm,“ pravil Brown.

„Znáte tu pojišťovnu?“

„To jméno je mi povědomé.“

„Dělám pro ně už dvanáct let, nastoupil jsem hned po vysoké škole.“ Odmlčel se a pak dodal: „Princeton.“ Čekal zřejmě nějakou odezvu. Když viděl, že zmínka o jeho věhlasné alma mater u policistů nevzbudila žádný přehnaný zájem, mluvil dál: „S lidmi z vašeho okrsku jsem spolupracoval už dřív. S detektivem jménem Meyer Meyer. Pořád tu dělá?“

„Ano, pořád tu dělá,“ odvětil Brown.

Carella, který až dosud mlčel, se zeptal: „Na čem jste spolu pracovali?“

„Na přepadení Národní stavební spořitelny,“ odtušil Krutch. „Před šesti lety.“

„Z jakého pověření?“

„Vždyť vám to říkám. Vyšetřuju pojistné události. Spořitelna patří k našim klientům.“ Znovu se usmál. „Tenkrát nás to stálo pěkný balík.“

Znovu se rozhostilo ticho.

„Takže?“ vybídl ho Brown nakonec.

„Takže…“ Krutch se nadechl. „Ráno jsem se v novinách dočetl o těch dvou mrtvých a napadlo mě, že bych se k vám měl okamžitě vypravit.“

„Proč?“

„Abych vám pomohl,“ řekl Krutch s úsměvem. „Nebo možná naopak.“

„Vy o tom dvojitém zabití něco víte?“ zeptal se Brown.

„Ano.“

„A co víte?“

„V novinách psali, že jste u toho Ehrbacha v ruce našli kousek fotografie,“ řekl Krutch. Upřel významný pohled svých modrých očí na útržek ležící na Brownově stole. „To je on?“

„A co vy o něm víte?“ chtěl vědět Brown.

„Já mám další. A když pořádně prohledáte Ehrbachův brloh, dám na to krk, že najdete třetí.“

„Tak řeknete nám, o co jde, nebo to z vás máme vymáčknout?“

„Rád vám to povím.“

„Tak mluvte.“

„Jistě. A pomůžete mi?“

„S čím?“

„Pro začátek najít ten kousek z Ehrbachova bytu.“

„Proč po něm toužíte?“

„Tři kousky jsou víc než jeden, no ne?“

„Koukněte se, pane Krutchi,“ řekl Brown, „jestli nám máte co říct, tak to vyklopte. Jinak nás těšilo a přejem hodně štěstí při shánění klientů.“

„Já pojištění neprodávám. Vyšetřuju pojistné události.“

„Fajn, každopádně hodně štěstí. Tak jo, nebo ne? Vyklopte to, nebo si tu svou prdel vodneste jinam.“

Krutch se s úsměvem otočil ke Carellovi, jako by se s ním chtěl podělit o nechuť k takovým obhroublostem, Carella ho však ignoroval. Souhlasil totiž s Brownem. Nesnášel lidi, kteří jim přinesli informace a pak se upejpali. Služebna sedmaosmdesátého okrsku byla jako útulný obchůdek, v němž Krutch zatím utrácel jen čas. Jejich čas.

Muž vycítil rostoucí netrpělivost obou detektivů a řekl: „Tak já vám to povím.“

„Jen do toho,“ vybídl ho Brown.

„Takže, roztmívačka…,“ začal Krutch, „před šesti –“

„Cože?“ přerušil ho Brown.

„To je taková filmařská hantýrka. Roztmívačka, začátek scény.“

„Vy máte něco společnýho s filmem?“ zeptal se Brown. Vůbec by ho nepřekvapilo, kdyby se potvrdilo podezření, jež pojal ve chvíli, kdy Krutch vešel na služebnu.

„Nemám.“

„Tak proč do toho pletete film?“

„‚Roztmívačka‘ přece říká každý,“ vysvětloval Krutch.

„Já to neříkám,“ opáčil Brown.

„Fajn, takže bez efektů,“ pokrčil Krutch rameny. „Před šesti lety v tomhle městě, za bílého dne, v jedno deštivé srpnové odpoledne přepadli čtyři muži pobočku Národní stavební spořitelny na Culverově třídě a odnesli odtud sedm set padesát tisíc dolarů. To je pěkný balík. Ta pobočka čirou náhodou leží ve vašem okrsku.“

„Pokračujte,“ vybídl ho Carella.

„Vzpomínáte si už na ten případ?“ ptal se Krutch. „Dělali na tom Meyer s O’Brienem.“

„Já si vzpomínám,“ odpověděl Carella. „Mluvte dál.“

„A co vy, detektive Browne, vy si taky vzpomínáte?“

„Ano,“ řekl Brown.

„Mám pocit, že jsem nezachytil vaše jméno,“ otočil se Krutch ke Carellovi.

„Carella.“

„Těší mě. Jste Ital?“

„Ano.“

„Šéf toho gangu byl taky Ital. Chlap jménem Carmine Bonamico, trestní záznam dlouhý jak telefonní seznam. Vlastně ho tehdy akorát pustili z věznice v Castleview, kde seděl přes pět let. A první, co udělal – i když byl ještě v podmínce –, bylo, že šel přepadnout banku. Pamatujete si z toho něco?“

„Pamatuju si všechno,“ odvětil Carella.

„Takže moje informace jsou zatím správné?“

„Ano, jsou.“

„Moje informace jsou vždycky správné,“ pravil s úsměvem Krutch. Nikdo jeho úsměv neopětoval. „Řidiče jim dělal mladík jménem Jerry Stein, židovský kluk odněkud z Riverheadu, byla to jeho první fuška. Pak tam byli dva pistolníci, oba bývalí muklové, Lou D’Amore z Majesty a Pete Ryan, taky z Riverheadu. Na ten džob snad dali dohromady celé Spojené národy. Do banky přišli těsně před zavíračkou, z trezoru vzali všechno, co se dalo, zastřelili jednoho z pokladníků a pak ujeli, pravděpodobně směrem na Calm’s Point, tam totiž bydlel se svou ženou Bonamico. Tenkrát pršelo, to už jsem říkal?“

„Říkal.“

„Zahnuli na Pobřežní ulici a byli skoro před mostem do Calm’s Pointu, když jejich auto dostalo smyk, srazilo se s jiným vozem a zatarasilo silnici. Když tam přijela hlídka z třiašedesátého okrsku, Bonamico s kumpány spustili střelbu. Během pěti minut byli všichni po smrti. Největší záhada je, proč vlastně tu přestřelku začali. V autě se nic nenašlo. Později ho prohledali od střechy po výfuk, jenže ten lup z banky nenašli. Ani cent.“ Krutch se odmlčel. „Tak fajn, zatmívačka…“

Brown po něm šlehl pohledem.

„K případu zavolali Transamerickou a vyšetřováním byl pověřen Irving Krutch.“ Zazubil se. „To jsem já. A výsledek? Dva roky jsme po těch penězích pátrali, ale nikde ani stopa. Nakonec jsme museli otevřít kasu a vyplatit spořitelně celou pojistnou částku, sedm set padesát táců.“ Krutch udělal pauzu. „A to je zlý. Určitě vám nemusím líčit, jak je to zlý.“

„Jak moc je to zlý?“ chtěl vědět Brown.

„Prostě zlý. Jednak pro Transamerickou, ale především pro Irvinga Krutche, který nenašel ty prachy. Irving Krutch měl tenkrát před povýšením. Místo toho teď Irving Krutch řeší prkotiny a pořad za stejný plat, jaký dostával před šesti lety. Jenže Krutch má svoje ambice. Nerad přešlapuje na místě.“

„Tak proč nejde Krutch pracovat někam jinam?“ nadhodil Carella.

„Protože pojišťovnictví je malý píseček, a když jeden přijde o sedm set padesát tisíc, rychle se to roznese. Kromě toho je Krutch na svoji práci mimořádně hrdý.“

„To o sobě vždycky mluvíte ve třetí osobě?“ zeptal se Carella. „Děláte si životopisce?“

„Pomáhá mi to zachovat si objektivitu. To víte, když člověk svou firmu připraví o tři čtvrtě milionu dolarů, je těžké uvažovat o tom objektivně, zvlášť když vy jste ten případ už oficiálně uzavřeli.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Skládačka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.