PETR MACEK

MARK

STONE

VE STÍNU PRAVDY

OBSAH

Úvod

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

Ukázka z dalšího dílu: Oheň v kapradí

Úvod

Pozemská unie, federace osmdesáti pěti planet, už pět století pokračuje v mocné expanzi po celé Galaxii. Její vlády si však postupem času uvědomily, že sbližování s primitivními civilizacemi vede k ekologickým katastrofám. Domorodci se po kontaktu s pozemšťany přestávali sami vyvíjet, stávali se na nich závislými a žebrali o techniku, kterou sami nedokázali pochopit. V případě jedné planety to došlo dokonce tak daleko, že domorodci málem vyhynuli. Podařilo se zachránit jen několik párů, které byly umístěny do rezervace, jako se to kdysi dělávalo se zvířaty.

Proto vznikl zákon o nevměšování. Když kosmická loď Průzkumné galaktické služby objevila planetu obývanou humanoidními bytostmi, měla rozkaz ji pouze zaznamenat, ale v žádném případě nesměla s obyvateli navázat kontakt, dokud se podrobně neprověřila úroveň její civilizace.

Pokud planeta byla na určité technické úrovni, navázalo s ní Ministerstvo galaktických vztahů diplomatické styky. V opačném případě byl případ svěřen Službě pro Dohled nad Primitivními Planetami (SDPP), která měla za úkol vypracovat a dvakrát za sto let předložit studii o vývoji domorodců.

Protože se však ukázalo, že taková pozorování z umělých satelitů jsou nedostatečná, byly přímo na místo vysílány posádky složené z agenta činné služby a androida, kteří se nenápadně vmísili mezi domorodce.

Jedním z takových agentů byl i Mark Stone.

1.

Stone dopadl tvrdě na zem, obličejem přímo do kaluže páchnoucího a mazlavého bahna. To se rozstříklo všude kolem a ohodilo mongoloidní obličeje útočníků, těžce se šinoucích k omráčenému Stoneovi, aby ho dodělali.

Kapitán Služby pro Dohled nad Primitivními Planetami se ještě pokusil zdvihnout se na kolena, ale na zátylek mu dopadla masitá ruka a zatlačila ho zpět do rozmáčeného terénu. Síla stisku byla obrovská, a Markovi prakticky znemožňovala jakýkoliv pohyb.

Agresoři se nad jeho tělem sklonili, vytvořili neprostupný chumel a začali zkoumat svoji kořist.

Ten, který Stonea držel za límec, jím hrubě smýknul a převrátil ho na záda. Mark si je poprvé mohl prohlédnout zblízka. Útok přišel ze zálohy a nečekaně, ani nestačil varovně vykřiknout. Divoši byli polonazí, měli jen bederní roušky a na nohách jakési sandály. Z jejich tupých obličejů nebylo možno vyčíst žádné stopy po motivaci nebo známky zájmu o jeho osobu.

Jen automatickou nenávist.

První z nich mu začal nemotorně prohledávat kapsy, což se nelíbilo ostatním. Nárok si dělali všichni. Ve skupince se začalo ozývat nespokojené vrčení a několik jedinců se mezi sebou jalo pošťuchovat.

Stone vycítil šanci. Sebral všechny síly a prudce švihl nohou proti tlusté bradě jednoho barbara.

Pata jeho okované podrážky zasáhla nebožáka přesně do ohryzku a odhodila ho stranou. Chroptící muž se instinktivně pokusil zachytit společníků, a strhl je s sebou při pádu na zem.

Stoneovi tak v pohledu na modré nebe bránil už jen poslední zmatený domorodec.

„Teď je to jen mezi námi, ovare!“ vykřikl a vrazil mu vší silou palce do zalitých oček.

Kolos svraštil čelo, zamrkal, a ve zdánlivě přemýšlivém gestu rozhodil rukama. Pak ze sebe vydal zděšený výkřik, narovnal se a zapotácel. Sevřel ruce v pěst, ale neohnal se jimi proti Stoneovi, začal si jimi zuřivě mnout oteklé oční jamky.

Osvobozený agent ho nechal jeho osobnímu trápení a vyrazil pryč. Štítivým obloukem oběhl pomalu se zdvihající nemotornou trojici a zamířil k lesu.

Ještěže nemají zbraně pro boj na dálku, blesklo mu hlavou a pro jistotu se po nich ohlédl.

Jestliže první úder byl překvapivý, tento ho doslova zarazil do země. Skutečně doslova, protože mohutná pěst, která ho poslala do kytiček, nabyla na účinnosti Markovým náběhem. Dvě síly se spojily, a stejně jako v sešitech fyziky žáků základních škol znásobily svou efektivitu. Jen tentokrát netlačily píst ani netáhly valník, ale skoro mu vyrazily mozek z hlavy.

Mark na zemi překvapeně potřepal hlavou a podíval se vzhůru.

Stál nad ním poslední, pátý buran, kterého až do teď neviděl. Nemohl ho podezírat z takové vypočítavosti, jako že by tu na něj s nastavenou pěstí čekal. Rty zamazané od jakési marmelády a pohled prostý vypočítavosti ukazoval spíše na náhodu.

Chvilku tak na sebe mlčky koukali.

„O-ou,“ řekl Mark.

Tupec naklonil hlavu ke straně a jen tak mimochodem vypustil z koutku úst slinu.

„Mno, já nevím, jak vám, ale mě to bohatě stačilo,“ ozval se odněkud z výšky neviditelný hlas, respektive jeho nespokojený původce.

Stone i domorodec se tím směrem ohlédli.

Nebe se s nepříjemným mechanickým skřípěním odsouvalo stranou a na trávu pod Stoneovým tělem dopadlo umělé světlo halogenových zářivek. V pozadí za útočníkovou holou hlavou nahradil na stropě neuměle namalované obláčky skleněný průzor, do něhož vstoupilo několik obličejů.

Jeden z nich patřil podobně holohlavému muži jako byl barbar, ale tady veškerá podoba končila. Nicméně, ani v této tváři se nezračila otcovská laskavost a bodrost, jakou by Stone, někdy už jenom ze zvědavosti jak vypadá, rád viděl. Naopak, generál Khov vypadal docela naštvaně a rozčileně přežvykoval svůj obligátní tlustý doutník.

Ani další lidé v průzoru nebyli Stoneovi neznámí. Kapitánovi nebylo dopřáno pozdravit je na dálku nějakým gestem. Generál je s největší možnou přípustnou silou, kterou rámec slušnosti dovoloval, odstrčil a nahmatal tlačítko interkomu. Tělocvičnou se znovu rozlehl jeho hřmotný hlas.

„Hlaste se v zasedačce, Stone,“ zaburácel úsečně z reproduktoru a odvrátil se k ostatním přihlížejícím, aby je nasměroval pryč. Mark si nemohl nevšimnout krátkého vyčítavého pohledu, který mu Khov věnoval.

„Máš to špatný,“ poznamenal soucitně domorodec a sundal si hlavu.

Stone něco zamumlal a přijal jeho nabízenou ruku, s jejíž pomocí se zdvihl. V zádech cítil bolest. Otráveně si opucoval kalhoty a neodpustil si při tom tlumené kletby, o jejichž jadrnosti nebylo třeba pochybovat.

Maska s poloopičími rysy držela tvar i po sejmutí, a putovala do připravené schrány. Muž s lasiččím obličejem si zatím sundával i zbytek kostýmu. Uvnitř obleku byla vidět soustava složitých servomechanismů a vodičů, které figurantovi dodávaly předem dohodnutou obratnost a sílu.

Tyto výcvikové kostýmy byly jeden z vynálezů profesora Gonzalese pro SDPP. Pocházely z doby, kdy tento geniální vědec sloužil jako vedoucí vývojového oddělení. „Proč jim jen museli udělat takovýhle dementní výrazy?“

„Asi aby připomněli, že nepřítele nemůžeš soudit jen podle vzhledu. Může to být zavádějící,“ odpověděl Stoneovi figurant a odevzdal všechny součásti obleku technikovi. Ten je ukládal do stojanu, který táhl pracovní android. Figurant měl pravdu. Stone se už setkal s několika protivníky, kteří se tvářili sladce jako med a při tom se mu pokusili vrazit kudlu do zad. Nezřídka to bohužel byly i ty nejkrásnější ženy.

Všichni společně zamířili zpět ke čtveřici figurantů, kterým Stone utekl. Už byli také svlečeni, jen poslední z nich, ten, kterému Stone vrazil prsty do očí, marně lomcoval zavíracím mechanismem masky.

„Krucinál, musel se někde zaseknout uzávěr,“ nadával přidušeně zevnitř hlavy povědomý hlas a snažil se obří masku stáhnout násilím. Nešlo to, překážely mu v tom uši a nos. „Až toho Stonea dostanu do rukou, tak ho přetrhnu! Sundejte mi to!“

„Kdo je uvnitř?“ zeptal se Stone technika a pozoroval, jak drobná postava s neúměrně velkou gumovou hlavou zuřivě poskakuje kolem.

„Kulomet Harris.“

„Stone, ty jsi tady?“ zarazil se pistolník, když uslyšel svoje jméno. Napřímil se, a otáčel hlavou zmateně kolem dokola. Díky Markově chvatu se nejen zasekl zámek, ale také se něco stalo s očními otvory, takže Harris nic neviděl. „Kde jsi?“

„Tady,“ řekl Stone. Pak ho něco napadlo, mrkl na ostatní, přiložil si prst na rty a potichu odešel několik kroků stranou. Počkal až cholerik Harris dojde na místo ze kterého se ozval poprvé, pak se mu ozval znovu. „Ne, vlastně jsem tady!“

„To mi děláš naschvál?“

„Jasně,“ přiznal Mark se smíchem. „Nemůžu si pomoct.“

„Jednou ti to vrátím!“

„Jo. Víš co? Třeba bys mi mohl přerušit nějakou akci zbrklým střílením,“ nadhodil Stone a Harris uraženě zmlkl. Mark ho poplácal po zádech a všiml si dvou techniků, kteří se k nim blížili s hrozivě vypadajícími uvolňovacími předměty. „Už ti jdou na pomoc.“

„Bylo na čase!“

Mark uvolnil místo profesionálům a přenechal Harrisovu hlavu jejich péči.

„Teď to trošku píchne,“ upozornil Kulometa muž v dlouhém ušpiněném plášti a přiložil k masce něco jako páčidlo. Druhý, s pilou a malým heverem, si nesměle otřel zpocené dlaně a dodal: „Pamatujte, za žádnou cenu se nesmíte ani hnout.“

„Nejsem žádná slečinka,“ odbyl je Harris. „Hlavně sebou pohněte a pořádně zaberte!“

Tak pohnuli a pořádně zabrali.

Tělocvičnou se rozlehlo vysokofrekvenční ječení.

„Bolí ho to?“ zeptal se přihlížející Stone.

Divadlo odehrávající se mu před očima ho fascinovalo.

„Pravděpodobně ano, ale je to nezbytné,“ sykl námahou první technik a zvýšil tlak. „Naší prioritou je získání nepoškozené masky. Její výrobní cena je dvě stě padesát tisíc dolsů. Chirurgická operace je levnější a navíc ji hradí pojišťovna.“

„To chápu,“ přikývl Mark soucitně, a dokonce s jistým uspokojením. Stále Harrisovi něco dlužil za zbabranou akci s Adarhargským jedem. „Šetřit se musí. Můj kolega by byl první, kdo by s utahováním opasků souhlasil. Pokračujte.“

***

Když se Stone v rychlovýtahu blížil k nejvyššímu patru centrály Služby, vrátila se mu mrzutá nálada. Khov bude naštvaný, a co je horší, bude na to mít právo. Ukázka výcviku agentů měla být jeho chlouba, a Stone se nechal překvapit jako nějaký začátečník.

Jestli se chtěl generál předvést, tak mu to Mark pěkně zkazil.

Chodba ke dveřím šéfovy kanceláře a zasedačky se mu zdála delší než obvykle. Těžkým krokem vešel do předpokoje sekretářek, který byl u jedné stěny zaplněn monitory, napojenými na složitý systém bezpečnostních kamer po celém objektu. Dohled nad nimi měla generálova osobní sekretářka, slečna Peggy.

Peggy nebyla stále slečnou jen díky svému pracovnímu vytížení. Navíc, ona nebyla pouze slečnou, ale i starou pannou. Po chodbách SDPP se sice šuškalo něco o jejím románku s jedním androidem, ale nikdo tomu vážně nevěřil.

Táhlo jí na padesát, ale člověk by jí lehko hádal i na víc. Léta jí přidávala jak nezdravá, vysušená pleť, tak i nepřehlédnutelné zuby, výrazně posazené v mohutné hranaté čelisti.

Usazená na své vysoké židličce se pohotově otočila současně s otevřením dveří. Ke generálovi neměla šanci proniknout ani myš, aniž by to Peggy zpozorovala. Jakmile uviděla Stonea, usmála se. Bohužel, široce.

„Marku! Jsem ráda že tě opět vidím!“ zamrkala na něj skrze skla svých staromódních kostěných brýlí. Přes dioptrická skla to vypadalo, jako když ostří teleskop. „Slyšela jsem, že jsi měl nějaké problémy při bojové simulaci.“

„To se to během těch pár minut dozvěděli úplně všichni?“

„Kdyby se to stalo komukoliv jinému, asi by to tolik pozdvižení nevyvolalo, ale když se to stalo tobě…,“ zdvihla obočí a mrkla. „Ale neber si to tak, zkrátka už nejsi takový Jura jako před lety, když jsi u nás začínal.“

„To pěkně děkuju,“ odbyl ji suše Stone a pokračoval v chůzi ke dveřím zasedačky. Pečlivě se při tom snažil, aby do jeho hlasu nepronikla ani špetka hořkosti. „Co by mi ze života zbylo, kdybych byl jen bezchybný hrdina, který vždy všechno zachrání? Alespoň máte trošku napětí. Generál je už se svojí suitou uvnitř?“

„Ano, už na tebe čekají.“ Peggy Stoneovi odpouštěla i občasnou příkrost a ironické škádlení. Před několika lety Stone vytáhl generála Khova z jedné šlamastyky, při které šlo o život. Tím si získal její nehynoucí vděčnost.

„Jdu tam.“

„Takhle?“ zastavila ho s mateřskou přísností. „Měl by ses trošku upravit!“

Stone se zamračil a otočil se k zrcadlu. Opravdu, na tváři měl vrstvu zaschlého bláta ještě z výcviku. Než se nadál, přiskočila k němu Peggy a nasliněným kapesníkem mu začala dřít skráně. Mark měl co dělat, aby se tomuto rodičovskému instinktu vysmýkl a probojoval se ke koženým dveřím cílové místnosti.

Než stihla věčná slečna protestovat, stál Stone před svým letitým zaměstnavatelem, generálem Khovem.

Byl to muž s velkou autoritou, velkým počtem nepřátel a velkým tělem. Jeho dva metry vysokou kostru obalovala směs svalů a tuku, přičemž nikdo nebyl s to odhadnout, kde končí jedno a začíná druhé. Zpod mohutného obočí upíral na Stonea mírně zešikmené černé oči, které z něj, společně s vyholenou lebkou, dělaly archaickou postavu vrženou sem z minulosti mongolských bojovníků a pastevců.

„Generále,“ pozdravil Mark. „Hlásím se na váš rozkaz!“

„Kapitáne Stone,“ oslovil ho formálně Khov, „jsem rád, že jste se k nám konečně připojil. Myslím, že vás vzájemně představovat nemusím,“ natočil se ke společnosti usazené na klubových pohovkách v sále.

Stone pomalu zavrtěl hlavou, a krátce se při tom pohledem zastavil na každém z obličejů.

„Ne, pane. Všichni se známe,“ řekl.

2.

Admirál Neuman, Elza Swensonová, několik vyšších úředníků a i samotný prezident Pozemské Unie vstali, aby si se Stonem potřásli rukou. V případě Elzy byl ten stisk jen o několik sekund delší, ale neskonale vřelejší. Nikomu to neuniklo.

„Jsem rád, že už jsi zpátky.“

„Také tě ráda vidím. Obvykle to bývám já, kdo poslušně čeká doma,“ usmála se. „Ale tahle obchodní cesta byla důležitá. Jak dlouho jsi zpátky?“

„Jsem na Zemi asi týden,“ zašeptal a roztouženě dodal: „Do té doby, než mě generál zas pošle ke všem čertům, jsem ti plně k dispozici.“

„Nápodobně,“ zavrkala a políbila ho. Pak si uvědomili, že společnost na ně zdvořile a netrpělivě čeká a odpoutali se od sebe. Mark se s nenucenou samozřejmostí usadil na pohovku vedle své krásné, hnědovlasé a dlouho neviděné přítelkyně, také ostatní se vrátili do svých sedátek. Jen generál zůstal stát, a tyčil se nad nimi jako hrozivá hora.

„Teď, když jsme kompletní, můžeme se věnovat práci,“ začal rozvážně a uchopil do ruky několik složek. Každému účastníkovi dal do ruky jednu kopii a se svými deskami se usadil do čela této sestavy.

„Přestože výkon kapitána Stonea při demonstraci našich bojových a výcvikových simulací nebyl zrovna… příkladný, svůj účel v podstatě splnil,“ nadechl se generál, a zasvěcení mohli tušit, že se schyluje k dlouhému monologu. „Ukázal, že jsme nuceni pracovat s velice drahým vybavením a za podmínek, které nejsou vždy právě ideální.“

„Pch,“ vydechl otráveně Neuman, vysoký, možná až příliš štíhlý člověk s distingovaným přísným pohledem a kšticí šedivějících vlasů. Byl to pravý opak svého protějšku z SDPP. „Byli bychom rádi, kdybychom měli takové vybavení jako máte vy!“

Khov zpražil šéfa Vesmírné policie nebezpečným pohledem.

„Nicméně, vaše síly nemusejí pracovat v takových podmínkách jako my,“ odsekl. Nesnášel, když ho někdo přerušoval, a už vůbec se mu to nelíbilo před prezidentem. „Na našem vybavení kolikrát nezáleží jen životy jednotlivců, ale osudy celých planet, které se samy bránit nemohou!“

„Ale no tak, pánové,“ vmísil se do hovora prezident Clifton dřív, než se změnil v hádku. Přestože byl ve svém postu nováčkem, podařilo se mu získat úctu většiny důležitých lidí, po jejichž zádech se k moci dostal. Respekt k tomuto skvělému hráči na saxofon a milovníkovi silných kubánských doutníků pociťovali i oba vesmírní veteráni, a tak své emoce poslušně zchladili.

„Prosím, pokračujte, generále.“

„Děkuji, pane. Pakliže si prolistujete listiny, které jsem vám dal, zjistíte, že náš rozpočet je jen o maličko vyšší než rozpočet Vesmírné policie nebo Ministerstva pro galaktické styky. Jako urážku beru fakt, že stejné finance jako my dostává ze státního rozpočtu i Rada pro mezigalaktické vysílání!“

„Generále, vy po mně chcete peníze.“

Nikdo o prezidentu Cliftonovi nemohl říct, že by byl nedovtipný.

„Ano!“ přiznal Khov. „Jak jste viděl, moji agenti jako kapitán Stone potřebují více hodin tréninku, vybavení se musí opravovat! Nehledě na to, že nové technologie se neustále vyvíjejí, a za chvilku by se mohlo stát, že některé primitivní planety ve vývoji Službu doženou. Pak jsou tady androidi…“

„Jistě, jistě,“ zvedl prezident ruce v obranném gestu a přerušil Khovovu litanii. „Chápu, kam tím míříte!“

„Při našich výdajích…“

„Vím, že je to těžké, ale musíte i vy pochopit mne.“

„Při vší úctě, pane, není to jen těžké! Je to nemožné! Podle mých čerstvých informací museli jednomu našemu figurantovi dočasně amputovat uši a nos, a to jen proto, abychom dostali zpět neporušený výcvikový oblek.“

„Jakpak se daří Harrisovi?“ ozval se Stone.

„Vy mlčte,“ okřikl ho generál. „Stejně je to vaše vina!“ Stone poslušně zmlkl. Nebyl v postavení, kdy mohl dráždit kobru bosou nohou.

„Apeluji na vaši zodpovědnost, pane prezidente,“ pokračoval Khov ve svém plamenném projevu. „Je na vás, jestli naše Služba bude dál efektivní složkou, která bude hájit práva obyvatel primitivních planet a chránit je před nebezpečím vnějších vlivů, nebo jestli naše snažení postupem času přijde vniveč.“

Velitel SDPP se poté teatrálně odmlčel a nechal chvilku působit dramatické ticho. Nikdo se neodvážil tu posvátnou chvíli přerušit a promluvit.

Clifton si prohrábl své šedivějící vlasy a zapřemýšlel. Zdálo se, že se Khovovi podařilo přesvědčit ho, protože si skutečně otevřel předloženou složku a zkoumavě očima přelétl těch několik údajů. Nebylo jich mnoho, byl to, de facto, jen sloupec cifer, a k nim přiřazené výdaje jednotlivých ministerstev. Opravdu to mohlo působit trochu nespravedlivě.

„Dobrá, generále,“ řekl nakonec. „Podařilo se vám získat moji pozornost.“

„V nic jiného jsem nedoufal.“

„Než však budu uvažovat o vaší žádosti nebo podnikat nějaké kroky, rád bych měl stanoviska i jiných lidí, myslím tím nezaujatých expertů.“

„To je pochopitelné, pane.“

Prezidentovi se náhle na rtech objevil lehký úsměv. Opřel se pohodlně o polstrovanou opěrku křesla a založil si státnicky ruce na prsa.

„Co říkáte mému nápadu, poslat někoho na pozorování při další misi Služby?“

„Není to zrovna běžný způsob, jakým pracujeme.“

Na generálovi mohl i ten nejnezkušenější člověk poznat, že se mu ta myšlenka moc nezamlouvá. Nicméně, prezidentovi se odporuje jen těžko, zvlášť když má pádné argumenty, to jest drží v rukou vaši peněženku.

„Vaše přesvědčovací metody se také dají stěží označit jako běžné. Běžná žádost o zvýšení rozpočtu většinou postrádá takové dramatické prvky, jako jsou názorné demonstrace selhávajícího vybavení.“

„Zoufalá doba si žádá zoufalé činy.“

„Moje řeč,“ chytil se toho Clifton. „Rád bych tedy využil přítomnosti admirála Neumana a poprosil ho, jestli by nám k tomu účelu nepropůjčil někoho ze svých řad.“

Khov zbrunátněl. „Chcete říct, že Vesmírná policie má být tím nezaujatým expertem?!“

„Není třeba zvyšovat hlas, generále,“ zpražil ho prezident. „Věřím, že admirálův úřad bude nestranným, a přitom pečlivým pozorovatelem.“

„Máte moje slovo, generále,“ usmál se Neuman. „Pošlu někoho, kdo rozpočtovému výboru předloží skutečně objektivní zprávu. My se dokážeme oprostit od těch věčných žabomyších válek.“

„Kdo to bude?“

Admirál se krátce zamyslel. „Jsem v pokušení zúčastnit se nějaké té vaší povedené lapálie sám, ale nemám teď moc času na hraní. Věřte, že vyberu někoho schopného a rozumného.“

Po tomto ujištění generál Khov málem překousl svůj značkový doutník, ale nakonec se mu podařilo udržet neutrální ledový výraz. Stone po dlouhé době z jeho pohledu cítil něco ve smyslu „co jsem si navařil, to si taky sním a nikdo mi nebude říkat s čím“.

Clifton se najednou zvedl a s ním synchronně i celý jeho doprovod. „Jsem rád, že jsme se takhle přátelsky dohodli. Nebudeme se tedy déle vzájemně zdržovat. Generále,“ uchopil ohromnou ruku konsternovaného Khova a potřásl jí, „děkuji vám za zajímavou ukázku. Uvidíme se při projednávání rozpočtu příští měsíc. Admirále, kapitáne, slečno Swensonová,“ rozloučil se pokývnutím i s ostatními, „na shledanou.“

Jakmile v místnosti dozněla ozvěna jeho slov, postavil se i Neuman. Zřejmě tušil, že generál po tomto rozhodnutí nebude v nejlepší náladě, a s přihlédnutím ke své roli v tomto trochu škodolibém plánu cítil, že jeho další přítomnost zde nebude nezbytně nutná.

„Tuším, že také půjdu. Těšilo mě.“

„Nápodobně,“ zabručel hrobovým hlasem Khov, a když se za jeho kolegou a rozpočtovým sokem zaklaply dveře, skrz zuby ještě ucedil: „Rádo se stalo.“

Stone osaměl s nebezpečně klidným generálem. Jeho jedinou zbraní či štítem zůstala Elza. Ta se však naštěstí mohla počítat mezi těžký kalibr, a tak ihned nasadila jeden ze svých proslavených úsměvů.

„Smím se zeptat, proč jste na tuto schůzku pozval i mne?“ zašvitořila. Za toto rozptýlení generálovy pozornosti se jí od Marka dostalo vděčného stisknutí ruky.

„Vrumf.“

„Prosím?“

„Omlouvám se, má drahá,“ vytrhl se obří velitel SDPP z nenávistného transu a začal se pomalu smiřovat s úsporným programem. „Co jste říkala?“

„Jistě jsem nebyla pozvána jen díky vašemu přátelství, že ne?“

„Ne, to jistě ne,“ přiznal Khov opatrně. „Jako nejbohatší ženu planety jsem vás chtěl požádat, jestli byste nezalobovala mezi svými přáteli. Vím, že jsou mezi nimi bohatí mecenáši, kteří by třeba rádi financovali nějaké oblasti naší práce za určitou formu reklamy.“

„To je zajímavá myšlenka,“ zamrkala překvapeně. „Některé by to jistě zajímalo…,“ zarazila se. „Jen jsem nečekala, že zrovna vy budete své agenty vysílat v astronefech s obřími nápisy typu Zdraví sílu najdeš v sýru!“

„Není to příliš důstojné,“ povzdechl si Khov. „Já vím.“

„Generále, můj plat sice není zrovna závratný, ale kvůli němu jste tuto šarádu podnikat nemusel.“

Stoneovi už opět otrnulo, a generál se na něj obrátil s vysloveně šťavnatou chutí podat si ho.

„Vy tak můžete být poslední, kdo si může stěžovat na plat!“

„Já vždy myslel, že ten poslední jste vy!“ kontroval Mark, což Khova překvapilo. Netušil, že Stone jednou našel v Peggyině koši jeho výplatní pásku a se zájmem si ji přečetl.

„To sem nepatří!“ zamumlal generál nepříliš přesvědčivě a stáhl se do defenzivy za svůj psací stůl, kde našel ztracenou jistotu. „Jádrem věci je, že teď musíme na nějakou výpravu s sebou vzít Neumanova čmuchala! Vsadím se, že Vesmírná policie toho využije a nakonec prosadí zvýšení rozpočtu pro sebe. Já bych to na jejich místě udělal. Ani bych se prezidentovi nedivil, kdyby jim to potom odklepl! Při poslední společné akci jste zdemoloval několik jejich lodí a vybavení za několik milionů dolsů!“

„Ono se to –“

„Nic se samo neto,“ nenechal ho Khov domluvit. „Vy působíte jako rozbuška všude, kam vstoupíte!“

„Proto jsem tak dobrý agent,“ pochválil se Stone.

„Jste dobrý agent,“ přimhouřil generál oči lstivě jako kočka. „A proto to budete vy, kdo si vezme toho Neumanova člověka na starost!“

„To má být trest? Víte, že s nikým jiným než s Rayem se mi nespolupracuje dobře!“

„Není to trest. Poslal bych někoho s Harrisem, ale ten je vaší zásluhou mimo provoz.“

„Takže přece jenom trest!“

„Přeberte si to, jak chcete! Na svém rozhodnutí už nic nezměním!“

Stone musel sebekriticky přiznat, že na tom, jak se věci vyvinuly, přece jen nějaký ten podíl viny nese. Přestal odporovat a jen si rezignovaně povzdechl. „Tak dobře, no.“

„Věděl jsem, že jste rozumný,“ ocenil to Khov. „Mám tu něco přesně pro takovou příležitost,“ rozhrábl složky na stole a vyňal z nich jednu vítěznou. „Salazar! Ideální místo pro společnou misi s Vesmíráky!“

„O Salazaru jsem už někde slyšela!“ ozvala se Elza.

„Je to jedna z planet v okrajovém pásmu Unie,“ ujal se Khov svého oblíbeného poučování, a podal složku Stoneovi. „Při naší poslední návštěvě bylo obyvatelstvo na vývojovém stupni feudálního zřízení. Technologická vyspělost Země 12. století. Na planetě je v několika oblastech rozmístěno pár královských rodů, které mezi sebou válčí a intrikují, vzájemně se žení či vdávají nebo vraždí. Zkrátka, zdánlivě obyčejná primitivní planeta, jakých jsou v našem registru desítky.“

Při tomto proslovu Stone automaticky přikyvoval, ale najednou se zarazil a jeho oči se zastavily na jednom z údajů. „Pane, podle data zaznamenaného v poslední zprávě proběhl výsadek na Salazaru před necelými pětatřiceti lety! Proč nebude dodržena zákonná padesátiletá lhůta?“

„Toto není obyčejný případ, jak hned vysvětlím.“

Velitel SDPP zmáčkl tlačítko na boku psacího stolu a za jeho hlavou vyjel ze stěny velký holografický projektor. V prostoru mezi trojicí se zobrazila hvězdná mapa.

Khovova holá lebka v tomto zobrazení připomínala zářící slunce.

„Ta jasná planeta uprostřed je Salazar. O několik světelných let dál vidíte menší planetku, nebo spíš větší asteroid. Jmenuje se Galdor. Je to ta zahalená mraky zplodin.“

A skutečně, Stone i Elza spatřili mezi kobercem a generálovým křeslem malý oblak dýmu.

„Galdor je průmyslová planeta, vyrábějící celou škálu výrobků a komponentů. Od hnojiv ke zbraním. Prakticky každý hektar půdy je tam pronajatý a zastavěný továrnami, sklady a nákladními ranvejemi. Planeta s nejhorším znečištěním v Unii.“

„Tak proč ji Unie dál pronajímá?“

„Nepronajímá ji Pozemská Unie. Galdor je v rukou jednoho soukromníka.“

„Tak tam bych nechtěl bydlet.“

„To nikdo, Stone,“ odsekl Khov. „Věřte mi, že pro těch několik desítek tisíc dělníků je to život horší než ve vězení. Ale zpátky k věci. Už několik let má Vesmírná policie (tuto část věty generál procedil mezi zuby) podezření, že soukromý vlastník planety se nelegálně zbavuje toxického odpadu, který továrny produkují.“

Elza patřila mezi velké milovnice přírody a byla trochu i aktivistka. Osobně zasedala v několika výborech na ochranu prostředí, proto ji toto podezření zaujalo. „Jak nelegálně?“

„Aby nemusel platit velké peníze za jeho bezpečnou dekontaminaci a krátit si tak zisky, nechává ho někde načerno zakopat.“

„Ale vždyť to může způsobit ekologickou katastrofu!“

„Přesně toho se obáváme, slečno,“ připustil Khov. „Sledovali jsme transportní lodě s odpadními kontejnery, ale vždy nám nějak záhadně zmizely. Pokaždé v této oblasti,“ ukázal na modrou planetu. „Myslíme si, že se tím odpadištěm stal Salazar, ale nemáme čím to podložit. To bude vaším úkolem, Stone. Pojedete na Salazar, pokusíte se zjistit, jestli na něm podobné toxické skládky jsou a opatřit nám potřebné důkazy!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ve stínu pravdy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.