Martin Goffa

DĚVČÁTKO

Děvčátko

Copyright © Martin Goffa, 2020

All rights reserved.

978-80-242-6866-8

PROLOG

CHRISTINE:

Ve spánku mi zpíval,

ve snech přicházel,

ten hlas, jenž mne vzýval

a mým jménem zněl.

A když teď opět sním,

tak cítím všemi smysly,

to, že Fantom opery je

už zase v mé mysli.

FANTOM:

Zpívej se mnou po sté

tu naši zvláštní píseň.

Má moc nad tebou roste

a šíří kolem tíseň,

a i když se odvracíš,

tak cítím všemi smysly,

to, že Fantom opery je

už zase v tvé mysli.

Ta píseň je čisté zlo. Anebo čistá láska, záleží na tom, z jakého úhlu na ni nahlížíte. Tedy z jakého ji posloucháte, samozřejmě.

Z mého pohledu hovoří o závislosti; tušil jsem to vždycky, ale po událostech, kterých jsem byl nedávno svědkem, mi tenhle názor už nikdo nevyvrátí. Po událostech a především po vyprávění mého přítele Walta. Já tu píseň znám, ale on ji prožíval. Všechno, o čem se v ní zpívá, měl z první ruky.

Když zavřu oči, vidím koncertní pódium; žena v černých šatech a zlatém plášti svým hypnotickým zpěvem ovládá publikum, přičemž ona sama je ovšem ovládána někým ještě silnějším. Nikdy mi ten pohled nezmizí z hlavy, stejně jako se nikdy nezbavím tónů, které jsou schopny vzít člověka za límec a nemilosrdně ho protáhnout podzemím města a hned pak ho vynést do oblak. Tohle někdy hudba dokáže a těžko byste našli pádnější důkaz, než právě titulní píseň z Fantoma opery. Já ji kdysi miloval, ale teď ji nenávidím, a přesto ji poslouchám ještě častěji než dřív. Je to jako stále dokola si odloupávat zasychající krvavý strup, bolí to, ale nejde tomu odolat. Mám před očima tváře lidí, a především jejich příběh, který mi už nikdy nedovolí pohlížet na tu píseň jen jako na prostou hudbu. Teď, když je po všem, cítím snad ještě větší mizérii než ve chvíli, kdy jsem se stal nedobrovolným účastníkem vyvrcholení těch tragických událostí. Vím, že to časem přejde, ostatně jako všechno v životě, ale přesto…

Koukám teď kolem sebe jinýma očima. Možná nevidím víc, než jsem viděl dřív, ovšem snažím se na věci nahlížet pozorněji. Lidem, které jsem znal, už nepomůžu, ale třeba to něco přinese aspoň mně samotnému.

1

Muž na kovové palandě upíral oči na člověka, který se nad ním tyčil. Připadal mu… Obrovský.

Věděl, že musí něco říct. Že se musí postavit tomu, co od něj právě slyšel.

„To neuděláš,“ zachraptěl.

„Ale jo,“ zazněla odpověď, „uříznu ti ruce i nohy pilou, jednu po druhé. Jako jsem to udělal tomu, co tu ležel před tebou.“ Matrace byla nasáklá krví. Cizí krví. Muži, který byl k palandě přikurtován, připadalo, že se v ní topí.

„Ještě předtím ti kleštěma strhám nehty, naliju ti benzin do očí a zapálím ho. Fakt myslíš, že to neudělám? Rozhlídni se kolem a ukaž mi někoho, kdo mi v tom zabrání.“

V místnosti byli sami dva, kat a jeho oběť, pavouk a moucha. Ale ani jeden z nich nebyl vítěz, oba svůj boj už dávno prohráli. Ležící muž měl zápěstí i kotníky připoutané ke kovové konstrukci postele. Ruce natažené za hlavu, nohy od sebe.

Netušil, kde je, ani jak se tam dostal. Když se probudil, byl už znehybněný. Neměl roubík, zkoušel křičet, ale k ničemu to nevedlo. Nejspíš ho nikdo ani neslyšel. Jen tenhle… tenhle… obyčejný chlap. Taťulda při těle, vousáč s dioptrickými brýlemi a v kostkované košili.

„Odvaž mě, kurva, nebo uvidíš!“ plival po něm spoutaný muž výhrůžky. Aspoň zpočátku, než si všiml tmavých skvrn, které měl taťulda na oblečení. Znal je, viděl je už mnohokrát. Zaschlá krev.

„Před chvílí jsem se tě na něco zeptal,“ řekl pavouk mouše,

„chci znát odpovědi.“

„Jdi do hajzlu! Vůbec nevíš, s kým si zahráváš, nevíš, co všechno…“

„Ale vím,“ přerušil ho chlap v kostkované košili. „Teď ještě abys pochopil, s kým si zahráváš ty.“

Bylo až zarážející, jak jeho hlas neztratil nic ze svého sterilního klidu. Ani se nezachvěl.

„Budu s tebou dělat, co mě napadne. Vytrhám ti zuby, nechám tě vypít kyselinu, donutím tě sežrat vlastní ruku. Jediný člověk, který mi v tom může zabránit, jsi ty sám.“

Muži si hleděli do očí, jeden z nich křivil vztekem ústa, druhý měl tvář jako z ledu.

„Tak co, stojí ti to jméno za takovou bolest?“

Ne, věděl spoutaný muž, za takovou bolest nestojí žádné jméno. Tedy skoro žádné. U některých to člověk ale musí aspoň zkusit. A vydržet co nejvíc.

„Naser si!“ procedil skrz zuby. Nic jiného říct ani nemohl. Pavouk stál bez hnutí, mlčel, v obličeji stále stejný výraz. Tenhle výsledek předpokládal. Vlastně předpokládal všechny výsledky, už dávno ho nemohlo nic překvapit. Nepřekvapil ho ani tenhle muž. Ani nepřekvapí, bude to s ním jako s ostatními.

Do několika minut promluví. Každý promluvil.

2

Jmenuju se Terence a tohle jsou mé dny.

Chystal jsem se na ně přes půl roku, trénoval jsem, nakupoval vybavení, doháněl a předháněl práci. Vyčistil jsem následující měsíc od všech úkolů a závazků, nechal v servisu seřídit kolo, srdce a mysl jsem otevřel novým zážitkům a vyrazil na svou velkou cestu.

„Najdou tě ležet za první zatáčkou, Terenci,“ ušklíbl se Max, když jsem mu před časem řekl, k čemu se chystám.

Od vlastního syna by člověk čekal trochu podpory, ale ten můj měl jasno. V mém věku už jsem prý prakticky po smrti a je zbytečné jít jí naproti ještě tím, že vyrazím na tisícikilometrovou cyklotúru. Těch kilometrů mělo být ve skutečnosti daleko víc, plánoval jsem projet Německo, státy Beneluxu, Francii a Španělsko. Někde u Malagy se otočím, a když se mi bude chtít, šlápnu znovu do pedálů. Jestli budu na chcípnutí, popojedu kousek vlakem. Možná i delší kousek, klidně až do Prahy.

Nikdo mi nebude diktovat jak rychle nebo kudy jet. Jednotlivé úseky, přestávky i nocleh, to všechno bude jen na mně. Takže jestli mě najdou ležet za první zatáčkou, bude to jen můj průšvih, drahý Maxi.

Brašny po stranách a za sedlem kola jsem měl nacpané téměř k prasknutí, doma jsem do nich namačkal snad všechny věci světa.

„Vždyť jsi byl nejdál v Třeboni u rybníka,“ popichoval Max.

„Fakt si to nechceš rozmyslet?“

Tu Třeboň myslel obrazně, ale v zásadě měl pravdu. Už několik let sice poctivě polykám tréninkové kilometry, ovšem je fakt, že většinou se motám jen Praze na dohled. Tak proč najednou Evropa? Krize středního věku, jak jinak. Za tři roky mi bude padesát a vhodnější příležitosti se už nejspíš nedožiju. Všechny ty Maxovy kecy jsou navíc jen přátelské šťouchance, neskromně si myslím, že je na mě pyšný. Sám za poslední dva roky procestoval půl světa, roznášel pivo v Anglii, poflakoval se na Korfu, projel celou Střední Ameriku a k tomu ještě pořádný kus té Jižní. Před pár týdny se konečně vrátil do Prahy udělat přijímačky na vysokou, což byla podmínka, se kterou jsme ho s jeho mámou po maturitě na cesty pustili. Teď jsme si prohodili role, já vyrážím do světa, zatímco on bude pečovat o rodinný krb. Na dobu, co budu pryč, se totiž nastěhoval ke mně domů.

„Doufám, že tady ten barák najdu,“ ušklíbl jsem se, když mě Max vyprovázel.

„Bez obav, tati. Párty budu pořádat jen obden.“

Řekl mi tati, zřejmě byl naměkko. Pak mě plácl po rameni, já na něj mrkl a vyrazil jsem.

Moje velká cesta začala.

* * *

The Prodigy spustili Out of Space, ale já vyzvánění ignoroval. Telefon jsem měl zahrabaný v malém příručním zavazadle pod řídítky, musel bych z kola dolů a to se mi nechtělo. Podle ukazatele jsem to měl přibližně pět kilometrů k benzínové pumpě, tam jsem si plánoval odskočit a při té příležitosti vyřídím i zmeškaný hovor.

Tak vytrvalého volajícího jsem ale ještě nezažil. Telefon dělal kravál celý zbytek cesty, několikrát už jsem byl na vážkách, jestli zastavit, ale nakonec jsem odolal. Mám přece dovolenou, no ne? Teprve když jsem u benzinky sundal nohy z pedálů a rozepnul si helmu, vyndal jsem mobil z brašny. I v tu chvíli pořád ještě zvonil. Číslo na displeji mi nic neříkalo, ovšem zvednout jsem ten hovor musel. I kdyby jen proto, abych volajícího odeslal do příslušných míst.

„Vráz, prosím.“

„Vráz? Marek Vráz?“

„Vždyť říkám. Kdo volá?“

„Tady podplukovník Samek, kriminálka Praha. Potřebuju s váma nutně mluvit, pane Vráz.“

„To mi došlo,“ ucedil jsem, „skoro jste mi vybil baterku.“

„Možná jste to měl zvednout hned!“

To jak na mě vyjel, mě narovnalo v zádech.

„Možná jsem to neměl zvedat vůbec,“ odsekl jsem a chystal se hovor típnout. Od nějakého Samka nic nepotřebuju, a jestli on ode mě jo, má smůlu. Zvlášť když v telefonu zní jako vůl. Jenže ten vůl jako by poznal, že přestřelil, protože ve sluchátku se okamžitě ozvalo…

„Prosím, pane Vráz, počkejte chvilku. Je to vážně důležité.

Prosím, poslouchejte!“

Dvakrát prosím ve třech větách, taková žádost má od policajta váhu.

„Tak fajn, co potřebujete?“

Jednou dlaní jsem držel u ucha mobil, tou druhou jsem si utíral pot z čela. Bágly na kole přece jen něco váží, člověk to pozná, jen co se cesta trochu zvedne.

„Jak jsem řekl, musím s váma mluvit. Osobně a hned. Kde jste? Pošlu pro vás auto.“

Jen jsem se ušklíbl, tyhle nařizovací prosby mám opravdu nejradši.

„Asi vás nepotěším,“ odvětil jsem, „ale odjel jsem na dovolenou.“

Jeho zaúpění mi málem roztrhlo telefon.

„Na dovolenou? Chcete říct, že nejste v Praze?“

„To nejsem. Vzal jsem si kolo a vyrazil na cestu po Evropě.

Německo, Francie…“

Na druhé straně linky bylo mrtvolné ticho. S něčím takovým pan podplukovník zřejmě nepočítal. Pak jsem ho ale uslyšel se nadechnout.

„No a kde jste právě teď? Zkusím to přes Europol, možná by vás místní hodili na nejbližší letiště a poslali do Prahy!“

Co… Cože?

„Zbláznil jste se?“

„Nezbláznil, opravdu vás tady co nejdřív potřebuju. Tak kde teda jste? Ale přesně!“

„No já…“ Odkašlal jsem si. „Já jsem… ehm… u Berouna.

Vyjel jsem teprve dnes.“

Ve sluchátku se rozhostilo ještě delší ticho než předtím.

„Kde že to, do prdele, jste? To jste nemohl říct rovnou?!“ Vyjadřování toho chlapa oscilovalo od proseb k nadávkám, a to se mi fakt nelíbilo. Do toho mi pořád ještě tekl pot do očí a taky se mi chtělo čůrat.

„Poslouchejte, už mám dost tohohle…“

„Ne,“ přerušil mě neurvale, „to vy poslouchejte! Můžete zachránit život dvaceti lidem, tak se se mnou přestaňte hádat! Rozumíte, co říkám?!“

Stál jsem u dveří benzinky, jednu dlaň na uchu, druhou na tváři, a v očích nechápavý výraz. Zbláznil se ten chlap? Sakra, je to vůbec policajt, nebo si ze mě někdo dělá srandu?

Prý rozumíte, co říkám? Jestli jde o nějaký Maxův vtípek na cestu, tak toho kluka po návratu roztrhnu jedním škubem na tři kusy.

3

Nějaký muž mě s omluvou odstrčil, blokoval jsem vchod k pokladnám a on spěchal platit.

„Haló, jste tam?“ Hlas v telefonu se nevzdával. „Slyšel jste, co jsem vám právě řekl?“

Jdi do prdele s těmahle vtipama, blbečku, odbyl jsem ho. Ne, vlastně neodbyl. Chtěl jsem, ale namísto toho…

„Zopakujete mi to, prosím? Nějak nechápu…“

„To se vám nedivím. Samozřejmě vám všechno řeknu, ale až tady. Jde o čas, každá chvíle je dobrá, takže mi povězte, kde přesně jste, ať pro vás můžu někoho poslat.“

Zvedl jsem hlavu a podíval se na logo benzinky. Pak jsem mu ho nadiktoval a nechal se od něj poučit, ať nikam, ale fakt nikam neodcházím. Tuhle radu doplnil třetím prosím a mně konečně došlo, že nežertuje.

Automatické dveře se tiše otevřely a já se ocitl mezi regály. Z jednoho jsem vyndal láhev s nekřesťansky drahou limonádou Gatorade, šoural se k pokladně a v odrazu výlohy koukal na svůj ohoz. Nejspíš bych se měl převléct, bůhví, kam jedu a co tam na mě čeká, cyklistické prádlo zřejmě nebude vhodný dress code.

Vrátil jsem se ke kolu a z brašny vytáhl oblečení. Džínové kraťasy, khaki košili s krátkým rukávem, kecky Converse. S tímhle nákladem v náručí jsem se vydal k toaletám, potřeboval jsem se nejen převléct, ale taky opláchnout. Věci jsem odložil na víko odpadkového koše vedle umyvadla, do dlaní jsem si napustil studenou vodu a ošplíchl si tvář. Ani na vteřinu jsem nepřestal myslet na to, co má všechno tohle znamenat. Hlas toho policajta v telefonu zněl tak… tak…

Koukl jsem do zrcadla nad umyvadlem. Po tváři mi stékala voda, kapky bloudily mezi vráskami a rozhodně jsem nevypadal jako někdo, kdo může zachránit život dvaceti lidem. No vážně, co je to za blbost, sakra? Jestli mě policajti k něčemu potřebují, žádný problém, za těch pětadvacet let, kdy píšu o jejich práci, už jsem si zvykl. Jsem s nimi v kontaktu tak často, že už by mi mohli nechat ušít uniformu. Pravda ale je, že už jsem jim několik podivných přání splnil. Jednou jsem fungoval jako volavka, jindy mě zase použili při rekognici a já stál v řadě s několika dalšími nešťastníky a nechal se očumovat od neznámých lidí. Na mnoha případech jsme spolupracovali oficiálně, na spoustě dalších byla naše vzájemná pomoc daleko za čarou, o to však efektivnější. Zkrátka, o kriminálních kauzách se nedá psát jen tak od stolu a já nic takového ani nedělal.

Jenže nic z toho vás nepřipraví na okamžik, jako byl tenhle. Prý zachránit dvacet lidí! Znovu mě napadlo, že jde možná jen o špatný vtip. Někdo z kolegů se pobavil na můj účet, rozhodl se opepřit mi dlouho chystanou cestu hned na jejím začátku, a já teď budu jako trouba hodinu čekat na hlídku, která nikdy nepřijede.

Zrak mi padl na hromádku s oblečením. Pokrčil jsem rameny a rozhodl se i přesto převléknout. Sundal jsem ze sebe sportovní ohoz, opláchl se studenou vodou a osušil papírovými utěrkami. Pak jsem na sebe natáhl čisté věci, prohrábnul si vlasy a zamířil k pisoáru. Ještě ani v okamžiku odchodu z toalet jsem netušil, jestli jsem se vážně dostal do nějakého dramatického soukolí, nebo jestli si ze mě jen někdo střílí.

Moje pochyby rozčísl první modrý záblesk, který mě po otevření dveří od hajzlíků líznul přes oči. Před benzinkou stála dvě auta v policejních barvách se zapnutými majáky, a já se instinktivně rozhlédl po zakuklených loupežnících. Teprve když jsem si všiml dvou uniforem očumujících moje kolo, došlo mi, že přijeli pro mě. Pro chlapa, který může zachránit život dvaceti lidem.

Protáhl jsem se mezi regály a zamířil k východu. V náručí jsem jako svátost nesl své propocené hadry a cyklistické boty.

„Vy asi čekáte na mě,“ oslovil jsem prvního policajta, který se mi připletl do cesty.

Sjel mě pohledem. „Pan Vráz?“

„Jo.“

„Ukážete mi doklady? Protože jestli přivezu nesprávnýho chlapa, nakopou mi prdel.“

Vyndal jsem z kapsy občanku a podal mu ji.

„O co jde?“

„Doufal jsem, že to se dozvíme od vás,“ zavrčel, když mi vracel průkaz. „My dostali jen příkaz vás najít a během minuty odlifrovat do Prahy na Kongresovou.“

„Minuta je šibeniční lhůta.“

„Na šibenicích se prý budeme houpat, jestli se cestou někde zdržíme.“

„To zní vážně,“ řekl jsem.

„To zní k posrání vážně,“ přitakal a kývl k jednomu z vozů s blikajícím majákem. „Takže fofrem.“

„Tak moment! Co moje kolo?“

Čtyři uniformovaní chlapi bezradně koukali na mého brašnami obloženého Scotta. Stál tam jako neživý, opuštěný a zklamaný kůň.

„Vezmeme jen bágly,“ rozhodl podle frček ten nejvyšší z nich, „ta kovová sranda se nám do auta nevejde.“

„Ta kovová sranda má větší cenu než vy čtyři dohromady,“ upozornil jsem ho. „Takže se o ni buď postarejte, nebo zavolejte do Prahy, že nikam nejedu.“

S výhledem zhoupnutí na šibenici mě vedoucí uniforma nejdřív probodla pohledem a pak se ušklíbla.

„Vezměte si, co potřebujete. Pro kolo a zbytek věcí sem pošlu dodávku. Stačí?“

Stačilo. Odvezl kolo do prodejny a nechal ho tam stát vedle automatu na kafe. Já mezitím přes prosklenou stěnu sledoval, jak něco vysvětluje obsluze, a chvíli nato jsme už naskočili do vozu. Vyrazili jsme se zakvílením pneumatik, nejvíc ze všeho to vypadalo, jako kdybychom tu benzinku přepadli.

„Ukradl jste korunovační klenoty i se Zemanovou šavlí?“ zeptal se jeden z poldů, zatímco se kolem nás míhala rozmazaná auta.

„To by mě chtěli doručit v poutech a hlavně by poslali jinačí bouchače. Bez urážky.“

Neurazili se.

„A taky by mi předtím nejspíš nevolali,“ dodal jsem.

Očividně toho věděli ještě míň než já. Nemělo cenu z nich něco tahat a na nezávazné plkání žádný z nás neměl náladu. Koukl jsem na hodinky, bylo něco po půl jedenácté. Pak jsem pohledem švenkl na tachometr, ručička se klepala za sto šedesátkou a já čekal, že každou chvíli upadne. Snad jsou na tom kola o něco líp. Před námi jel náš doprovodný vůz, stejně jako my kvílel a blikal na všechny strany. Rozrážel nám cestu, a kdybychom měli bouračku, zcela jistě se naprosto nezraněný vysoukám ze zdemolovaného auta okýnkem, přesednu a pofrčíme dál.

První pražské paneláky nás přivítaly ani ne po čtvrthodině. Stejně jako jsme předtím míjeli rozmazaná auta, teď se totéž dělo s domy a lidmi na chodnících. Řítili jsme se odpolední Prahou po trase Zličín – Smíchov – Ječná, pak jsme se dostali nad nuselské střechy, až nás konečně kulaťák u Kongresového centra vyplivl na parkoviště u budovy krajského policejního ředitelství.

Ještě jsem ani neměl nohy venku z auta a už se po mně sápali dva chlapi v civilu, kteří tam na nás čekali. Na uniformy zavrčeli poděkování a já se jen přemístil z jednoho vozu do druhého.

„Řekne mi už někdo, co se děje?“ zeptal jsem se, ale jako bych tou otázkou naboural do zdi.

„To radši až šéf,“ odvětil jeden z nich a vzápětí jsme vyrazili z parkoviště.

„Dozvím se aspoň, kam jedeme?“

„Do centra. Vidláci by tam netrefili,“ smáznul neuctivou poznámkou berounské kolegy.

Pokrčil jsem rameny. Tak tedy do centra. Snad se tam konečně dostanu do rukou člověku, který bude schopen mi něco konkrétního říct. Vidláci ani tihle náfukové v kožených bundách to podle všeho nejsou.

4

S plynovým pedálem na podlaze jsme se blížili ke skupině osob, která nám blokovala cestu. Po chvíli jsem zjistil, že jsou k nám všichni zády, a oči upírají do míst, která jsem neviděl. Také jsem si všiml zaparkovaných vozů, na nichž se vyjímala důvěrně známá loga. Televize, rádia, noviny. A sakra!

Se zakvílením brzd jsme zastavili těsně za davem a několik hlav se k nám bezděčně otočilo.

„Jdeme,“ houkl na mě polda od volantu a vzápětí se i se svým kolegou začali soukat z auta.

„Některé z těch lidí znám,“ kývnul jsem hlavou k hloučku.

„Tak se s nima nevybavujte, spěcháme.“

Jako bych se snad k nějakému vybavování chystal. Jako bych snad věděl, o čem se s nima bavit.

„Uhněte,“ proráželi si poldové cestu a já se vlekl v jejich závěsu. Míjel jsem čumily i novináře, zahlédl jsem několik kamer a mikrofonů, pár známých na mě kývlo. Jejich vlažný výraz se změnil v okamžiku, kdy můj doprovod nadzvedl pruhovanou pásku a nechal mě projít do míst, kam oni nesměli.

„Terenci!“

Za zády jsem zaslechl dva nebo tři hlasy, ale neměl jsem ani čas se ohlédnout, policajti mě hnali stále vpřed. Uprostřed ohraničené zóny se vyjímal vývěsní štít banky, sídlila v přízemí jednoho z řady secesních domů, ale až k němu jsme nedorazili. Jeden z detektivů zaklepal na okýnko velké černé dodávky s neprůhlednými skly, a spolu s vyzváním ke vstupu otevřel dveře na boku vozidla. Uvnitř stál zabudovaný stolek s lavicemi, na kterých posedávali tři muži.

„To je on?“ zeptal se jeden z nich mého doprovodu.

„Ano. Berouňáci ho ověřili,“ zazněla uctivá odpověď.

„Tak díky, chlapi! Můžete si jít po svým,“ řekl muž a gestem je odeslal do zapomnění.

Zůstal jsem před dodávkou sám a pohledem přejížděl ty tři chlapy uvnitř. Ten, který mluvil s mým doprovodem, byl v civilu. Asi pětapadesátiletý upravený maník v neformálním oblečení, s knírkem a do strany sčesanými vlasy. Vedle něj seděl druhý bez uniformy, představil se mi bez hodnosti nebo titulů jako Pánek, a jak jsem pochopil, šlo o psychologa a vyjednavače v jedné osobě. Poslední z tria měl na sobě kombinézu zásahové jednotky, jeho jméno bylo ukrutně dlouhé a díky několika polským spřežkám nezapamatovatelné, takže jsem si ho interně překřtil na Ramba.

Společné měli všichni tři to, že na mě koukali jako na vykupitele.

„Jsem podplukovník Samek, volal jsem vám,“ natáhl ke mně ruku muž s knírkem, a spolu s pozdravem mě vtáhl do vozu.

„Ani nevíte, jak rád vás vidím.“

„Nevím, jestli můžu říct totéž. Doteď jsem se od nikoho nedozvěděl, co se děje.“

Zabouchl za mnou posuvné dveře, kývl hlavou k lavici a já se posadil.

„Co se děje? No… Nějaký obrázek už jste si snad udělal.“ Pokrčil jsem rameny. „Policejní komando, obklíčená banka, novináři za páskou? Ne, nic mě nenapadá.“

Nevypadalo to, že ho můj sarkasmus nějak bere. Koukal na mě rybíma očima, drbal se na kníru a já najednou netušil, co od něj čekat.

„Dáte si kafe nebo něco?“ zeptal se, patrně aby prolomil ledy.

„Spíš bych rád konečně sklenku čistého vína,“ odvětil jsem.

„Z Berouna se vezu, jako kdybych měl zachránit planetu, takže…“ Odmlčel jsem se, zbytek byl na něm.

„Fajn,“ přikývl. „Nemáme čas na nějaké kecy okolo, budu stručný. Já tady tak trochu velím a tam venku nejde o obyčejné přepadení banky, spíš…“ Zaváhal.

„A o co teda?“

„Podívejte, já…“ Zamyslel se, zřejmě potřeboval co nejpřesněji zformulovat následující věty. „Vzhledem k okolnostem vás musím podrobně informovat o všem, co se děje. Což ale komplikuje fakt, že jste novinář, takže bruslím na tenkým ledu. Nerad bych si zítra o sobě přečetl věci, které se mi nebudou líbit.“

Pokrčil jsem rameny, nějak jsem nevěděl, co na to mám říct. On mé gesto zopakoval a tím jako by se z nás stali spojenci.

„Každopádně jsme v situaci, jakou jsem zatím nikdy nezažil,“ ucedil.

„To zní všelijak, jen ne dobře.“

„Mluvíte mi z duše. Uvnitř je chlap, který drží dvacet rukojmí. Tu banku přepadl asi před hodinou a půl, zatím s ním vyjednáváme, ale dost to skřípe.“

„Skřípe? A v čem přesně?“

„Je to trochu divnej pavouk.“

„To se snad u bankovních lupičů předpokládá, ne?“ Ani teď se můj pokus o vtip neujal.

„Nejde mu o peníze, teda aspoň to tvrdí. Nechce je od banky, ani od nás. Neřekl si o volný průchod, nechce auto, dokonce na nás ani nekřičí, ať se sebereme a táhneme.“

„Tak to je vážně divnej pavouk,“ připustil jsem. „A co teda chce?“

Znovu se na mě podíval těma svýma rybíma očima a mně to najednou došlo. Věděl jsem to ještě dřív, než promluvil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Děvčátko.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.