Kateřina Tučková

Vyhnání Gerty Schnirch

Brno 2011

© Kateřina Tučková, 2009

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2009, 2011 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7294-418-7 (Formát PDF

ISBN 978-80-7294-419-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7294-444-6 (Formát PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-7294-445-3 (Formát MobiPocket

OBSAH

PROLOG

ČÁST 1

VÁLKOU S CEJCHEM SCHNIRCHŮ

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

ČÁST 2

KDYŽ SE KÁCÍ LES LÍTAJÍ TŘÍSKY

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

XXV

ČÁST 3

MĚSTO DEUTSCHFREI

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

ČÁST 4

MINULOST PŘÍTOMNÁ

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

ČÁST 5

SÓLO PRO BARBORU

SLOVNÍČEK MÍSTNÍCH NÁZVŮ

Děkuji pamětníkům pochodu za otevřenost, s níž se mnou hovořili, děkuji také autorům, jejichž odborné texty a badatelské závěry mi posloužily k dokreslení děje, zejména historikům Janu Perničkovi a Davidu Kovaříkovi, jemuž vděčím především za podnět k napsání knihy i za těch třicet nočních kilometrů, které se mnou k uctění památky obětí transportu ušel.

PROLOG

Hrubá silnice se v kraji drolí do příkopu. Tráva prorůstá štěrkem, přes kameny nadskakují kola dětského kočáru. Levá noha jí před chvílí sjela po kluzkém štěrku, kotník tupě bolí, zřejmě si natáhla šlachu, snaží se na chodidlo nepřenášet plnou váhu. Už několik hodin jdou pomalu, jen se plouží, s kočáry těsně u sebe, čas od času se podpírají, střídají se v tlačení. Na cestu už dlouho není pořádně vidět. Jen chvílemi k nim dosáhne světlo z baterek nebo reflektorů nákladních aut, ale to se ještě těsněji přitisknou, zrychlí krok a kabátem přehozeným přes kočár zavalí děti.

Nedokáže přesně odhadnout, jak dlouho už jdou. Jako by jejich cesta trvala věky. Přitom se ještě ani nerozednilo, takže to nemůže být víc než několik hodin. Je unavená a její společnice také. Má zkusit zastavit se a odpočinout si?

Několikrát procházely kolem lidí sedících na zemi nebo na kufru, se kterým se vláčeli. Několikrát také viděly, jak k takovým přiběhl mladík a rozbil jim hlavu pažbou pušky. Měla strach se zastavit. I přes bolest v tříslech a v levé noze se nutila k dalším krokům.

Dívka vedle ní šeptala o žízni.

Gerta nic neřekla. Měla vodu schovanou pro sebe a pro dítě, nemohla nabízet, když nevěděla, co ji ještě čeká. I ona měla žízeň, ale mlčela a dál se sunula krok za krokem, bůh ví kam.

Bůh? Tomu přestala důvěřovat už dávno. Dřív se k němu modlila, prosila jej, aby jí pomohl, aby něco udělal. Cokoliv, co změní její život. Pak pochopila, že Bůh to za ni neudělá. Ale už bylo pozdě.

Od té doby se nemodlila a na Boha už nemyslela. Chtěla si vystačit sama, dokonce i ve chvíli, jako je tato. Bůh totiž neví, kam ji teď ženou, to ví jen ti zuřiví hejsci, a nakonec možná že ani oni ne. Taková nedozrálá děcka, dusila se vztekem, jejich hlasy k ní doléhaly a zase se ztrácely v křiku lidí před ní. Několikrát je zahlédla na korbách projíždějících aut, se vztyčenými zbraněmi připomínali hlavu Medúzy se spletitými vlasy z hadů. Nasupená, rozlícená Medúza, vražednice se zlověstnou, ožralou hubou sprosté lůzy. Podívej se na ně, a zemřeš. Zkameníš, nebo tě zastřelí. Nenáviděla je, ale to bylo všechno, co mohla. Jen nenávidět. A hlavně to nedat najevo, chtěla-li přežít. Šla pokorně vedle své průvodkyně a mlčela. Noc se svažovala k šedavému ránu a kolem ní se táhl průvod tichých, unavených lidí. Jejich kroky, šustot zimních kabátů a polohlasem pronášená slova přerušoval jen křik hlídačů, nářky zraněných a čas od času výstřely. Pokolikáté už, nebyla Gerta s to spočítat.

Kde ta hrůza vlastně začala?

Ve chvíli, kdy dopadaly květiny na dno matčina hrobu, už ji všichni cítili, už se to vědělo. I otce zneklidňovala, přestože stále slepě věřil.

Když se na něj Gerta úkosem podívala, viděla, jak se přemáhá, jak napíná všechny svaly v obličeji, jak poulí oči a zase je skrývá za několikerým pomrkáváním, jak se snaží nebrečet. Ale měl by, myslela si Gerta, měl by plakat, sypat si hlínu z matčina hrobu na holé temeno lebky, z níž mu ustupují zbytky světlých vlasů, měl by si ji mazat po tváři, měl by ji nechat mísit se slzami, a hlavně by měl volat o odpuštění. To by měl. Ne se tu v uniformě předvádět jak holub na hřídeli a v čestném krasopostoji sledovat, jak matčina rakev mizí pod hroudami hlíny. Neházejte ji tam, zastavte to! chtělo se Gertě křičet, ale Friedrich její gesto zadržel. Stiskl jí paži tak silně, až se vylekala. Friedrich také nebrečí? Jak by mohl, věrný obraz otcův. Gerta znovu pohlédla do hluboké díry, z níž už jen místy probleskovala temně šedá rakev. Pohřeb byl skromný. Ale, ostatně, jím to vůbec nezačalo. Ten pohřeb, ten už byl pouhým článkem řetězce katastrof, které přicházely každý měsíc, rok. Celou válku.

A přitom byl život před ní tak krásný. A nejen její — také Friedrichův, otcův i matčin, Janinčin i Karlův, životy všech měly smysl a řád, odvíjely se pospolu, v jednotě, do budoucnosti, jejíž kontury Gerta přesně viděla. V zimě dvaačtyřicátého, kdy matka zmizela pod náhrobkem Schnirchů, se však už obraz budoucnosti rozpadal. Tu poslední z jistot udusal zástup na Boží tělo roku 1945. Ale tomu předcházela ještě řada událostí.

ČÁST 1

VÁLKOU S CEJCHEM SCHNIRCHŮ

I

Janinka byla křehká, téměř průsvitná. Byla jako zlatoočko, které s čirými křídly tkanými ze zlatých nitek, pistáciovým tělíčkem a dlouhými, dlouhými tykadélky, jimiž šermovalo vstříc sklu okenní tabulky, ulpívalo v rohu parapetu, dokud je Gerta nevypustila do teplé červencové noci. Janinka byla křehká jako pápěří, vysoká drobná dívka s jemnými oblinami ňader, hubenýma nohama a závojem nepořádně ostříhaných, pod ramena splývajících plavých vlasů. Mlčela, když se s Gertou setkala poprvé, a nebylo to studem. Mlčela většinou, uzavřená do vnitřního světa plného exotických květin, barevných motýlů, cizokrajných zvířat a rostlin, které svými šlahouny splétaly ornamenty v arabesky nevídaných tvarů. Na okraj své vnitřní krajiny pouštěla Gertu i ostatní děti, nejraději však pana Kmentu, kterého prvního vždycky přizvala, aby nakouknul, vplížil se mezi listy pralesního porostu hustě osázeného květinami střapatých i oblých okvětních lístků. Jako by pana Kmentu vždycky zasáhla vůně linoucí se z hustě pomalované čtvrtky papíru, stál nad ním dlouho a s mírným úsměvem se procházel cestami jejích vnitřních krajin, naplněný mírem. Pak Janinku pohladil po plavých vlasech a k jejím tázavým modrým očím seslal tichou pochvalu, po níž sklopila štětinky kratičkých světlých řas a usmála se vstříc svému dílu. Pak se mohli podívat i ostatní, co se Janince podařilo vykouzlit tentokrát. Gerta stála hrdě za jejími zády a zářila, jako by to byla práce jejích rukou, jako by Janinčino i její bylo totéž.

— Sehr gut, říkala.

A jako poslední se vracela z mumraje dětí ke svému stolku, aby dokreslila džbán s květinou nebo lidskou dlaň, jak měli tu hodinu uloženo. Janinčin výkres pak zářil mezi strohými kresbami uhlem jako drahokam, uchycený prádelními kolíčky na dlouhé šňůře natažené podél zdi, uprostřed, jako bystrozraký mezi slepými, květinová džungle mezi neumělými pahýly lidských paží, mezi pochroumanými tvary hranatých džbánků.

Vracely se pak s Janinkou podél zdí Jakobskirche, podél kostela jezuitů, parkem táhnoucím se od Künstlerhausu k rozcestí Pressburger Straße a podél prvních domů až k ulici Blatné. Gerta povídala a do rytmu kroků pohupovala plátěnou taškou s akvarelovými barvičkami a sadou štětců, Janinka ji následovala, vždy o malý kousek pozadu. Tolik předválečných let se spolu vracely stejnou cestou domů, a pak to všechno skončilo, pan Kmenta zmizel z jejich životů, a maminka tehdy říkala, že stejně už byl všemu konec, vždyť Gerta právě nastoupila na střední školu, a takovým už pan učitel Kmenta nemohl vyprávět o slavných umělcích, jako byl Michelangelo nebo Rembrandt, ani jim nemohl dávat úkoly z kresby.

Janinka by mohla ještě rok pana Kmentu navštěvovat, ale sekretářka školy do telefonu jen stroze oznámila, že letos se kurzy pana Kmenty neotvírají, ani nebudou, a že o jiném místě, kde by pan Kmenta svůj výtvarný kurz vedl, neví. Gerta tehdy smutně zavěsila sluchátko v kabince veřejné poštovní spojovatelny. Janince stály v očích slzy a kostnatá ručka se jí třásla. Seděly pak spolu na lavičce v parku, ruku v ruce, Janinka se sklopenou hlavou mlčela a pozorovala své temně modré střevíčky skrývající hubená chodidla, Gerta upírala oči do zlátnoucích keřových kaskád. Bylo babí léto roku 1939, a zmizení pana Kmenty a jejich výtvarného kurzu, který přece měly už od konce minulého školního roku zamluvený, možná předznamenávalo maminčina záhadná slova, která teď u nich doma padala tak často.

— Teď už bude všechno jinak a nikdo už nebude tak šťastný jako dřív, řekla Gerta a otočila se k Janince. Janinka v pravidelném rytmu nechávala paty střevíčků dopadat na hrot nožky lavice. S hlavou skloněnou kývla, jakože rozumí, a dál mlčela.

II

Válka byla dlouhá. Začala nenápadně, aniž by si Gerta všimla, a rozpínala se, až se nakonec vklínila do všech koutů jejich života. Zrušením kurzu pana Kmenty to začalo a pokračovalo plíživě až k nim, domů, přímo do jejich kuchyně, kde se otec nad novinami smál, když jim předčítal, jak z kavárny Esplanade hnali svlečeného Žida tak rychle, až si pod schody srazil vaz. Matka se tehdy rozplakala nad tak nedůstojným koncem lidského života. Neobešlo se to bez křiku, stejně jako když věnovala půllitr mléka paní Goldsteinové odvedle, protože nestihla nakoupit v hodinách určených Židům. Tehdy si Gerta myslela, že to jsou katastrofy jejich domácnosti, zemětřesení odehrávající se mezi zdmi jejich bytu, ohrožující poklid mezi rodiči. Modlila se pak ve svém pokoji, aby paní Goldsteinová nechodila za nimi, když bude zas potřebovat mléko, modlila se, aby se matka nenechala obměkčit malou Hanou s očima velikýma a tmavýma jako první puklé kaštany, kterou měla paní Goldsteinová v náručí. Nebo se modlila, aby už z města zmizeli lidé poposedávající na chodnících s bryčkami naloženými nábytkem, kteří v matčině tváři vždycky vyvolali smutek, stejně jako každé setkání s paní Kocurovou z vedlejšího domu, které se zastřelil jejich Jirka, prý protože nás zradili. Tehdy Gerta nechápala, proč otec poslal matku do ložnice, zatímco to zaraženému Friedrichovi, který přišel o spolužáka, vysvětloval. Jeho pochyby rozptýlil jediným slovem. Řekl: zbabělci. A Friedrich, otcova árijská pýcha, jejich Fridríšek, to pochopil, jako ostatně vždycky. Nic nemohlo stát mezi ním a otcem.

Tak válka postupně přicházela, zatímco se Gerta urputně snažila nevpustit měnící se věci do svého života. Kromě Janinky, které nabídla svůj vlastní pokoj, když ten její zabrali příbuzní vyhnaní z Frývaldova.

— Museli ujet před takovýma, jako jste vy, vysvětlovala tiše Janinka s očima sklopenýma a Gertinu nabídku odmítla a ani jí raději neřekla, jak se v té době u nich doma o nich, o Schnirchových, mluvilo. Gerta vrtěla nechápavě hlavou, nevěděla, koho tím myslí, ty, jako jsou oni. Ona byla přece vždycky jako Janinka. Chodila do kurzů kreslení, chystala se na střední školu a víc než obrázky Hitlera vyvěšené v oknech bytů a osvětlené chvějícími se plaménky svíček ji zajímala do tmy pokoje obnažená ňadra s drobnými, vysedlými dvorci bradavek. Zkrátka její vlastní život, který se s nástupem do nové školy stal tak zajímavým.

Každé říjnové ráno toho prvního válečného roku vstávala Gerta do temně modré tmy, kterou neprobleskovalo jediné světélko, zvědavá a těšící se na nový den. Okno, kterým při oblékání vyhlížela na Pressburger Straße, jí zprostředkovalo jen obraz černých stínů, hutnějších tam, kde blížící se světlo clonil stín mohutných platanů. Gerta u okna nikdy nestávala déle, než bylo nutné k ustrojení. Ke spěchu ji nutila představa matčina vlídného úsměvu při snídani, kterou předznamenával tlumený cinkot šálků a lžiček doléhající k ní z kuchyně.

Tiše za sebou zavřela dveře svého pokoje, prošla předsíní a vstoupila do jídelny, kde matka právě kladla na stůl chléb překrytý kostkovanou modrou utěrkou. Otec seděl za stolem a jako každé ráno se probíral včerejšími novinami. Nové si kupoval až cestou do práce v trafice pana Folla, která toho roku změnila majitele, jak se dozvěděli z vývěsního štítu, na kterém stálo Konrad Kinkel — Trafik.

— Dobré ráno, pozdravila Gerta, matka nervózně mrkla po otci, pak se na ni usmála, pokývla a otec odpověděl: — Grüß Gott. Zpoza novin vzhlédl k matce, významně zatřepal jejich okrajem a znovu sklopil oči k řádkům. Gerta zkroutila ústa do krabatého úzkého srdíčka, poslala matce vzdušný polibek a zase je roztáhla do širokého úsměvu. Milovala ji za to, jaká byla, obyčejná, vlídná, s obrovskou měkkou náručí a kulatými, silnými pažemi. Za všech okolností při ní, i za těch nových, kterým Gerta příliš nerozuměla. Na rozdíl od Fridríška, protože ten se už snad narodil vševědoucí. S vybroušeným Weltanschauung a s vizáží, jako by se otec rozdvojil. Nosil stejnou patku jako on, stejně přivíral oči, když se usmíval, a dělal to, co bylo správné, ještě před tím, než to otec vyslovil. Friedrich byl pravý Schnirch, a otec se na něj proto díval jinak, než se díval na Gertu. Protože s Gertou, s tou to bylo už od dětství jiné.

Mluvila sice stejně jako Friedrich německy i česky, Deutschland, Deutschland über alles na otcovo přání zazpívala tak, až si do rytmu podupával masivní botou, nad kterou šplhala vysoká bílá podkolenka, a k jeho radosti nosila dirndl i s kloboučkem se štětinkou, ale stejně v jeho očích nikdy neměla takovou cenu jako Friedrich, nevěděla proč. Dlouho zkoušela získat si ho, zaujmout ho, než se to v ní zlomilo. Než pochopila, že i kdyby se snažila sebevíc, nikdy nebude tak dokonalá jako on. V revoltě, která ji po tom poznání posedla, se snažila popřít všechno, co k nim vnášel otec, a o to silněji se přimkla k matce. Někdy tenkrát se i jejich domácnost začala rozdělovat — na českou a německou, a do té české patřila jen ona s matkou. Mezi Gertou a otcem pukla propast. Odložila zelený dirndl s lemem z červených květin a s ním i všechna otcova pravidla. Patřil mezi ně i zákaz mluvit česky, protože otec od jisté doby češtinu slyšel nerad.

Bylo to někdy na jaře 1939, kdy k nim měl doma dlouhou řeč a přikázal jim mluvit jen německy. Friedrich na to přistoupil hned a od té chvíle nepromluvil česky ani ve chvílích, kdy spolu bývali sami. Zato jí to připadalo absurdní.

— Mluv normálně, říkala nechápavě, když u nedělního oběda i matka servírovala s němčinou. Matka, která dřív mluvívala výhradně česky. Tak to nikdy nebývalo, Gerta se vzpírala. Ne že by se jí němčina příčila, naopak, měla ji ráda. Ostatně, byla pro ni přirozenou řečí, stejně jako čeština. Mluvila jí venku při hrách, na návštěvách, ve škole nebo i v kurzech podle toho, ke komu se obracela. Nezamýšlela se, jestli něco říct česky, když se bavila s kamarádkami, nebo jestli mluvit německy, když uviděla otce. Několikrát se na ni otec rozzlobil, když ji venku zaslechl mluvit česky, a nechal ji zavřenou v pokoji celé nedělní odpoledne. A několikrát se stalo, že zašel do ložnice a vrátil se s rákoskou, kterou jí napráskal, ani nehnul brvou. Byla to maminka, kdo jej při tom chytal za ruku a s pláčem prosil, ať jí uloží domácí vězení, a byla to ona, kdo ji z něj pak i vysvobodil teplou večeří. Servírovanou s němčinou.

S rozespalým Grüß Gott do jídelny vstoupil Friedrich. Za oknem, které vedlo do divoké zahrady vnitrobloku, byla stále stejná tma, i když Gerta už půl svého krajíce ujedla a otec odložil noviny a dopíjel šálek ranního čaje. Maminka Friedrichovi přistrčila tlustě namazaný krajíc se šnytlinkem a čaj a upozornila jej jako každé ráno, že vstal pozdě.

— Die Zeit wird knapp, abyste to stihly, děti.

Do syrového rána vycházeli všichni tři společně.

Otec je ještě na domovních schodech popoháněl svým los, los, ale ven už vykročili zároveň, s límci zdviženými a sepnutými dlaněmi u krku vstříc větru, který nemilosrdně, studeně foukal. Na rohu Pressburger Straße a Ponawkagasse se rozdělovali. Otec odcházel vzhůru parkem k Adolf-Hitler-Platz, Gerta s Friedrichem pokračovali k Horst-Wessel-Straße, kde sídlila Deutsche Handelsakademie.

To, že Gerta nastoupila na obchodní akademii, byla otcova volba. Kdyby záleželo na ní, šla by na malou, teprve před několika lety otevřenou školu s rozšířenou výukou výtvarných umění. Přála si v jednom ze studií malovat návrhy keramických mís a džbánů, které tam viděla v řadách podél oken během dne otevřených dveří, kam zašla s matkou. Nebo chtěla vyrábět marionety víl a vodníků, na které by šila šaty z látek, jejichž vzory jako by vypadly z Janinčiných kreseb. I takové dílny tam Gerta viděla. A pak takové, kde na podstavcích stály obrovské lidské figury z bílé a hnědé hmoty, vymodelované tak, jak pánbůh jejich předobraz stvořil, a pak takové, kde na malířských stojanech byly malby krajin, polí a lesů, malby lidí, kteří se lidem nepodobali, ani když se Gerta dívala podruhé a potřetí, smála se jejich hranatým tvarům a dvounosým obličejům, a byly tam i malby, které Gerta nemohla rozluštit a o kterých ani matka nevěděla, co by mohly představovat. Na tu návštěvu Gerta nikdy nezapomene, tolik ji uchvátilo množství a rozličnost umění, s nímž se tam setkala. A nikdy nezapomene na vůni, která tou školou prostupovala a která jí utkvěla v paměti na dlouhé roky, skrývající v sobě to největší dobrodružství, jaké si uměla představit.

To by byla její volba, ale otec se rozhodl přihlásit ji stejně jako Friedricha na německou obchodní akademii, protože doba byla komplikovaná a národ potřeboval zdatné úředníky, které by pak zase on mohl zaměstnat na úřadě Oberlandratu, kde pracoval.

A Gerta se nebránila. Být umělkyní byl přece stejně jen sen, který se podaří žít jen tomu, kdo je vyvolen, kdo cítí, že nemůže a neumí dělat nic jiného než být povolán k věcem vyšším. A to Gerta nebyla, protože byla dcerou Barbory Ručkové a Friedricha Schnircha ze Sterngasse a uměla prozatím jen trochu kreslit uhlem a pastelem, nějaké ruční práce, které ji naučila matka, a ve škole vynikala v počtech. Takový člověk se přece nestává slavným umělcem, říkala si v duchu, a v září 1939 nastoupila na německou Handelsakademie, a dobře udělala, protože uměleckou školu brzy zavřeli.

III

Hned na počátku toho prvního středoškolského roku ji otec přihlásil do Bund Deutscher Mädel, Svazu německých dívek. Nenadělala proti tomu nic. Byla tam, stejně jako ostatní dívky ze třídy, stejně jako Anne-Marie Judexová, dcera městského Regierungskommissara, o kterém se toho roku tolik mluvilo. Gerta se jí i ostatním vyhýbala a denně se schovávala v ateliéru výtvarného kurzu až do čtvrté, než na rohu Kotgasse mohla potkat Janinku, kterou přestali hlídat rodiče, oba totálně nasazení v kuličkárně v Líšni.

— Sluší ti to, řekla Janinka jednou, když Gerta přiběhla pozdě, v uniformě, — ale kdyby tě takhle viděli naši, tak bych se už s tebou asi nemohla vídat vůbec.

Otočily se směrem, kterým právě přiběhla, a vydaly se k první lavičce blízkého parku na Kolišti.

— Nacvičovali jsme, řekla rozpačitě Gerta a přejela si rukou po tmavé kravatě až dolů, ke klínu dlouhé tmavé sukně. — Kdybych nemusela, tak to nenosím.

— No tak ale stejně tam jsi.

Gerta šla mlčky.

— Chodím zas do výtvarného kurzu. Mají tam vlastní ateliér. Každý má rozvíjet to, k čemu má nadání, říkají. To říkal i pan Kmenta přece. Mohla bych se zeptat Frau Wirkt, jestli bys tam nemohla chodit taky.

Janinka zavrtěla hlavou:

— Mě tam nevezmou, když nejsem ve Svazu. A já do Svazu nemůžu, naši mi to nedovolí. A já vlastně nechci, ani nevím, co se tam dělá.

Gerta pokrčila rameny:

— No právě že to, co chceš. Já chodím do ateliéru, zpívat a na atletiku… já ti ani nevěděla, že to bude tak fajn. Kdyby mě tam nepřihlásil otec, víš, já se ze začátku bála, máma taky nechtěla, abych tam chodila… ale teď… prostě chodím do kurzů.

— Já nevím, hlesla tiše Janinka.

Pomalu došly k parku, přeběhly prázdnou silnici a zamířily k lavičce. Gerta myslela na obavy, které matka zpočátku měla. Když se otci chabě bránila, říkala, Gerta to slyšela, že jí tam vymyjí mozek. Takhle to říkala. Vymýt mozek, to bylo zvláštní, myslela si, když to zaslechla. Kdyby to řekl Friedrich, který měl plnou skříňku hororových rodokapsů, nedivila by se. Ale když to otci říkala matka? Otec se pak strašně rozčílil, poslal matku do ložnice a pak už bylo ticho. Gerta nevěděla, jak to dopadlo, ale do Svazu se měla hlásit hned druhý týden školy a udělala to. Na matčino přání, i když viděla, jak moc je jí to proti mysli.

Ale nakonec tam po vyučování odcházely všechny dívky, bylo to přirozené, a navíc, vždyť na tom nebylo nic špatného — chodit do výtvarného kurzu a čas od času nacvičovat německé písně a pochod v uniformě na programy různých Paraden. Nebo bylo?

Gerta nevěděla a bylo jí z toho úzko. Někdy měla pocit, že mezi ně ani nepatří. Co by za to dala, aby byla normální! Normální německá holka, která je spokojenou členkou Bundu předhánějící se před očima vůdkyně, aby ukázala, jak skvělou reprezentantkou Svazu je. Z jejích spolužaček sršelo nadšení, třeba při těch závodech, co byly hned ze začátku, aby se ukázalo, co ve které vězí. Gerta se styděla, nehodila koulí ani oštěpem, skok daleký jí nešel a běhala pomalu. Nebyla sama, samozřejmě, která schytala škodolibé úsměšky těch lepších dívek. Byla by snad lepší, kdyby před sebou pořád neviděla matčin starostlivý obličej?

Ale pak si všimla, že není jediná. Časem ji uhodilo do očí, že není sama, kdo o přestávkách čmárá na prázdné čtvrtky papíru, čte pod lavicí knížku nebo dlouhé minuty vyhlíží oknem do ulice. Tak poprvé zapředla rozhovor s Karlem, a byli tak první, kdo porušili dosavadní úzkostlivý distanc mezi důstojnými mladými muži stydícími se až do morku kostí, skrytých pod slušivými školními obleky, a půvabnými dívkami ve stejnokroji, které však měly oči jen pro Anne-Marii a uši pro příběhy z vyšší společnosti, jež jim přinášela.

K lavičce, na které s Janinkou seděly, se od pískoviště přiblížila drobná dívenka. Přeběhla z trávníku na chodník, který jí skýtal vhodnější podklad pro kreslení křídou, jejíž silný, krátký kus držela v pěstičce. Přidřepla a začala na chodník kreslit číslice, které ve svém věku ještě ani neměla znát, a prozpěvovala si: — Pětka, šestka, sedmička, Hitlerova hlavička, Praha, Brno, Paříž, Hitler patří za mříž.

V Gertě hrklo. To se proboha nesmí, tohle říkat. Kdyby to někdo zaslechl!

— Neříkej to, křikla po ní vyděšená Gerta.

Děvče k ní zvedlo kulaté modré oči a překvapeně se zeptalo: — Proč?

Gerta se otočila na Janinku, která se zmateně dívala střídavě na ni a na dítě.

— No protože se to nesmí. Za to bys mohla jít do vězení.

Dítě se na ni dál dívalo.

— A tvoje maminka taky, když to budeš říkat.

Dívenka se zvedla, oprášila si kolena, do kterých měla vtisknuté drobné kamínky z chodníku, a odběhla zpátky k pískovišti a k ženám bavícím se na lavičce pod keřem.

Gerta s Janinkou se na sebe podívaly, raději se zvedly a vydaly přes křižovatku zpátky k Pressburger Straße.

— A co ti noví spolužáci, jaké to tam je? zeptala se Janinka pak.

— Nevím, zatím tam nikoho pořádně neznám, řekla Gerta lhostejně.

— Možná časem, odpověděla Janinka.

Možná, myslela si Gerta, ale byla to věc, se kterou se Janince nechtěla svěřovat. Její místo v Gertině životě stejně nikdo nemohl ohrozit, tak proč jí, kterou v létě nasadili na úklid v pojišťovně, protože do školy ji nepustili, přidávat starosti? Ještěže ji aspoň kvůli slabému srdci neposlali do Říše, jak se stalo jiným. Mohly tak spolu dál chodit na tajené odpolední procházky do parku nebo zábrdovickým nábřežím podél řeky ukryté za zadními fasádami honosných domů. Sedávaly u splavu, kam na ně dopadal stín Petersdomu a Špilberku a který přehlušil i zvuky nedaleké tramvaje, a divily se, jak na tu řeku mohli Brňané zapomenout a vystrnadit ji z dohledu promenád.

Pro takové chvilky tehdy žila Gerta a později také pro ty chvilky u okna, při kterých k ní začal zdvořile přicházet Karel. Kdo mohl tušit, že ji bude zanedlouho jeho pohled provázet i na odpoledních procházkách s Janinkou, večer v jejím pokoji, že se nebude moct dočkat rána? Samotnou ji překvapilo, že ho od té chvíle nemohla vyhnat z hlavy. Byl to jakýsi druh harmonie, pravidel a řádu, který z něj vyzařoval a který k němu vracel její myšlenky stále zpět. Kdo tehdy mohl tušit, že to bude právě on, kdo se k ní bude v kurzech tance tisknout tak, až jí látka sukně obepínající stehna zkrepovatí těsným dotykem? Že to bude on, kdo ji bude doprovázet domů a držet za ruku pod korunou platanů ještě dlouho poté, co zhasne světlo v pokoji jejích rodičů. Tenkrát netušila, že to bude právě on, kdo jí o několik let později řekne, že si ji vezme, až válka skončí a Němci ji prohrají, a že si ji vezme, i když se jmenuje Schnirch. Netušila, že se bude smát a namítat, že přece dobře ví, jaká ona je Němka. A netušila, že to bude na dlouhá léta poslední šťastný smích, který tak volně a svobodně vybublá zpoza jejích rtů. A že se v podobě vzpomínky na poslední šťastné chvilky rozklene nad celými následujícími léty.

IV

Nic proti tomu neměla, proč taky, jedině si tím polepšila. Na tom, že kryje Anne-Marii a Friedricha, jí nepřipadalo nic nevhodného. Ona se věnovala svému, a jestli Friedrich svůj čas trávil v Hitlerjugend nebo kde, jí bylo jedno. Navíc u něj stoupla v ceně, a bylo to poprvé, kdy cítila, že jí Friedrich neopovrhuje. Že je jí dokonce vděčný. A stejně tak to zapůsobilo i na Gertiny spolužačky.

Netrvalo to dlouho, co Anne-Marie zjistila, že ten Jugendführer turnerů, co se tak blýskl s vlajkou v čele svého oddílu na přehlídce během návštěvy říšského protektora von Neuratha, je Gertin bratr. Schylovalo se ke konci listopadu, když se ke Gertě přitočila na toaletách a zeptala se na něj. Gerta se rozesmála jejímu lačnému pohledu, marně skrývanému za rouškou přátelského spiklenectví, to určitě, říkala si tenkrát v duchu a položila svého bratra Anne-Marii k nohám. Seznámila je jednoho pátečního odpoledne na stadionu, kde Friedrich cvičil se svým oddílem.

Tím se stal Gertinou vstupenkou do dívčího kolektivu, který ji do té doby nechával stranou. Ne že by jí to pomohlo cítit se konečně normálně, ne že by to zaplašilo její pochyby, které si nosila z domova do školy a ze školy zase domů, ale přece jen, stala se skoro jednou z nich. Anne-Marie si přisedla do její lavice a světe, div se, hodlala se stát její nejlepší kamarádkou. Gertu to těšilo, ale zároveň znervózněla, plná rozpaků. Připadala si vedle ní jako ředkev vedle pole hyacintů, tak na ni těsná blízkost Anne-Marie působila. Každý večer ze svých šatů cítila opojně vonící sousedku a v duchu viděla jemná zápěstí chycená ve zlatých ocích náramků, s pečlivou manikúrou rudých nehtů. Chápala, že z ní byl Friedrich tak unešený. Z noblesní Anne-Marie, vždy vkusně zahalené do tmavých šatů z látek, které na obyčejných pultech toho roku už dávno nebyly. Z dívky s plavými vlasy padajícími ve vzdušných vlnách na ramena, s úzkými černými linkami obočí, které se klenulo nad světlýma očima, a s plnými rty vždy pečlivě pokrytými nánosem krvavě rudé barvy. Anne-Marie mohla zdatně konkurovat Adině Mandlové, kdyby se ocitly na jednom místě, a možná by nad ní měla i navrch, nejen v kráse, ale i ve výřečnosti. S úplnou samozřejmostí vyprávěla o konexích papa Regierungskommissara, který pro ni denně po škole posílal vůz s řidičem, o večeřích s říšským protektorem nebo s policejním radou, o toaletách, které si na ně s mamá pořídily. Byla překrásný, živý důkaz světa nadlidí. Na dívky ve třídě působila jako magnet, v okamžiku se stala jejich arbitrem, každá se aspoň chvíli chtěla hřát v lesku její pozornosti. A s Friedrichem to nebylo jinak. Propadl jí hned.

Těžko říct, co od toho čekal, on, syn úředníka z Oberlandratu, ale to už nebyla Gertina starost. Možná si sám sebe představoval jako germánského boha, jak taky koneckonců při tom pochodu turnerů vypadal, jako vyvoleného, který si nemusí nic odpírat. Možná že zavětřil, jak se hýbnout výš, k mnohem závažnějším úkolům a postům mimo administrativní kariéru nebo wehrmacht, i když i na ten se přesvědčeně těšil. Gertě to bylo jedno.

Žila si ve svém poklidu, a kdyby nezačaly ty spory u nich doma a kdyby nepotkala Anne-Marii, tak blízký důkaz, že Říše existuje, možná by zůstala slepá a hluchá, ukrytá s Janinkou v zákoutích Svitavy, až do posledního dne osvobození, v němž by rabující sousedy v doprovodu rudoarmějců přivítala netušící, že ona je na straně vinných. A poražených. Jenže potkala Anne-Marii Judexovou, od níž byl už jen krok k Oskaru Judexovi a rudým praporům s křížem na bílém poli, které vlály po obou stranách balkonu Neues Rathaus.

V

Oskar Judex to věděl. Čekal na to celý předvečer vyhlášení protektorátu, aby pak o třetí ranní, neprodleně po obdržení telefonického rozkazu, obsadil s gardou ordnerů úřad městské správy na Nové radnici a prohlásil se vrchním komisařem města, zatímco jeho kolega z vedení NSDAP Karl Schwabe obsadil policejní ředitelství na Palackého a pod ochranou 5. armádní skupiny generála Lista převzal úřad policejního prezidenta. Ráno 15. března 1939 se tak Brňané, aniž by co tušili, probudili do jiného města. Stejně jako chudák doktor Rudolf Spazier, starosta prvorepublikového Brna, který ráno, kdy pravidelně přicházel do úřadu, před dveřmi své kanceláře zjistil, že jej do ní uvedou dva ozbrojení ordneři. Usazen do polstrovaného křesla naproti svému místu, v němž se povýšeně rozvaloval o sedm let mladší Judex s módní štětičkou knírku v kulaté masité tváři, se dozvěděl, že v ten den byla rozpuštěna rada i zastupitelstvo, kterému se zakazuje se scházet, úřadovny zabrali spolehliví zaměstnanci s členstvím v NSDAP, a on, Spazier, ať se odebere na nucenou dovolenou, než bude oficiálně na post správce města jmenován Oskar Judex.

— A pokud jste dnes ještě neposlouchal rozhlas, dovoluji si vám oznámit, že Československo je minulostí, neboť se stalo součástí Třetí říše jako protektorát Böhmen und Mähren. Přijímám vaši gratulaci. Heil Hitler!

Dva ordneři Spazierovi poklepali na rameno a vyvedli ho před budovu. Odešel do českého Besedního domu, kde se během dne scházeli další představitelé města zbavení úřadů, a když se konečně vzpamatoval, rozhodl se odmítnout uznat Judexe starostou a vrátil se na radnici, kam pravidelně docházel ještě týden. Po týdnu ho však nechal Judex pro výstrahu odvést na Palackého, kde si budovu ředitelství přebíralo gestapo v podobě nejméně stovky oficírů v černých uniformách SS, přeložených sem z Vídně a Stuttgartu. Nikdo v té chvíli neměl čas zabývat se osudem bývalého starosty, Brno si převlékalo kabát, přeobsazovalo budovy, na nárožích se rozvěšovaly tabulky s výzvami ke klidu a pořádku a s výstrahami před pokusy stavět se proti chodu věcí. Silnice byly přesměrovány a automobily zmatečně jezdily v protilehlých pruzích, po pravé straně. V následujících týdnech to stálo život mnoha chodců, jenom v Brně.

Ale řád je řád. A také Spazier věděl, co je to řád, a jako starý vlastenec znalý řádu neuznal odnětí funkce bez potvrzení rady a zastupitelstva, navíc od někoho, kdo se do funkce dosadil sám. Nakonec však byl 1. září 1939 s první vlnou zatýkacích akcí vyvlečen ještě před svítáním z postele, odvezen do kasemat vězení na Špilberku a odtud do koncentračního tábora v Dachau a poté do Buchenwaldu. A Judex měl pokoj.

Už v prvních dnech po obsazení Judex oficiálně přijal post Regierungskommissara i gratulace od samotného Adolfa Hitlera, který městem projížděl a uvolil se ukázat svému lidu na balkoně Nové Radnice, Neues Rathaus, odkud hřměl svůj nezapomenutelný projev nad skandujícím davem brněnských Němců, nadšených, že jsou zpět, Heim im Reich.

Anne-Marie s matkou a sourozenci se tehdy ze sálu za balkonem dívala na záda velkého Vůdce i svého otce, který vedle něj hrdě postával čelem k městu, jež jim od té chvíle patřilo. Hitler se potom galantně uklonil její kráse i kráse její mamá, pogratuloval otci Judexovi, tentokrát ne ke skvěle provedenému zajištění Brna, ale ke krásné rodině, která bude jistě pilířem Říše, a odjel do Vídně.

Judex, posílen důvěrou Nejvyššího, se dal s chutí do práce. Chtěl v dějinách rodného města zanechat otisk. Nesmazatelný. Nechal prorazit zbytek nedokončené Ringstraße v úseku od Horst-Wessel-Straße, Husovy ulice, a Stadthofplatz dolů k nádraží, a vytvořil tak celou okružní třídu, kterou české zastupitelstvo léta plánovalo, ale nebylo s to zrealizovat. Judexovi a nové městské radě se hodila, hlavně proto, aby mohly být Marschparaden jich, nacionálních socialistů, konány v ještě slavnostnějším duchu okruhem kolem celého města. Do Französische Straße nechal vsadit tramvajovou linku spojující centrum města s Černými Poli, a jinou linku zavedl až do Líšně, pokračoval dlážděním všech podpetrovských silnic a rozvrhem nových staveb a úpravou těch starých až do června roku 1941, kdy vstoupil v platnost zákaz stavby všech nevojenských objektů. Napříč jeho plány a ke škodě města, říkal si a konal dál. Z Brna se mělo stát centrum protektorátní vzdělanosti, město kultury, které by jednoho dne mohlo zastínit i nedalekou Vídeň. Navštívit Brno a Vídeň, mělo se zanedlouho říkat. Brněnský Deutsches Haus, katedrálu i hrad, přednášet na univerzitě, preludovat v sálech Německého divadla na Wagner-Platz. Takové byly Judexovy cíle, a aby na jejich uskutečnění měl klid, nechal zavřít tři stovky veřejných činitelů, kulturních i politických, a připravil tak první velkolepou práci brněnskému gestapu. To se po zavření českých vysokých škol rozložilo ve dvou budovách Kounicových a Sušilových kolejí, odkud vycházeli zmatení studenti s nedozabalenými svršky, tedy přesněji ta jejich část, kterou tam rovnou nezatkli, neinternovali a netransportovali do Dachau, v pravý čas, aby se mohla německá vysoká škola rozšířit a potížistka česká típnout. A jako by to nestačilo, zabralo gestapo i celou novou budovu Právnické fakulty na špici Eichhorner Straße, Veveří, kde se pak jejich shromáždění konala čelem k místu, kde před válkou visel obrovský Procházkův obraz s výjevem Prométhea přinášejícího lidstvu oheň, teď srolovaný a českými vlastenci ukrytý ve sklepě. A k té stěně mířily špičky křečovitě vypnutých paží vztyčovaných s hřmotným pozdravem Heil Hitler! tak přesvědčeně, jako by zdravily Hitlera samého, Hitlera-Prométhea, Hitlera-hrdinu, který jim přinesl oheň.

Ale kdeže by to Gerta v té chvíli, kdy doma oznamovala, že její novou spolužačkou je i Anne-Marie Judexová, věděla. Matka s polekaným pomrkáváním dál pokračovala v práci nad deskou kuchyňského stolu, kde jí Gerta pomáhala medem slepovat drobné šátečky božích milostí k Friedrichovým narozeninám. Friedrich jen pokrčil rameny a otec se zamumláním sehr gut a spokojeným dobře to vede, Regierungskommissar, významně pozvedl oblouky obočí a dál se věnoval svému. Co pak zasáhlo jejich domácnost, byla jen ta vůně francouzského parfému Anne-Marie, kterou bylo cítit nejen z Gertiných, ale i z Friedrichových šatů.

Teprve o několik let později proměnil Judex Brno ve válečné město přesně šlapající pod taktovkou teroru, ve kterém bylo cítit pach strachem zpocených kuchyňských odbojářů a sabotérů, ale zároveň také pach dobře vydělaných peněz ve zbrojovkách a fabrikách zásobujících wehrmacht. Nejen za to mu jedni nemohli přijít na jméno, jiní si ho pochvalovali, na tom Gertě nepřipadalo nic divného. Tak to bylo přece vždycky, že některým se něco líbilo a jiným zas ne. A nakonec, říká se přece, že to byla jeho, Judexova, zásluha, že město z války vyvázlo tak lehce. Že neskončilo jako Frankfurt nebo Drážďany.

Jako centrum protektorátního průmyslu na tom mohlo být mnohem hůř. Zbrojovky, gumárny, strojní továrny, přádelny, všechny v širokém prstenci kolem vnitřního města, si mohly lehce přivodit zkázu, které by neuniklo ani historické jádro, kdyby v poslední chvíli, kdy fronta už stála jen několik kilometrů jižně pod Brnem, nevyjednal Judex zrušení pevnostního statutu města. Opevňovací práce byly zastaveny, město bylo prohlášeno za otevřené a Rudá armáda do něj vtekla širokými příjezdovými silnicemi, které na svou pěst bránil jen místní Volkssturm.

Oba, Regierungskommissar Oskar Judex i zemský viceprezident Karl Schwabe, už v té chvíli uzavírali evakuační vlnu uprchlíků, s auty naloženými brněnskými insigniemi a cennostmi, dokonce i s Rubensovou Hlavou Medúzy, kterou si Judex nechal vyexpedovat z výstavních sálů obrazárny zemského muzea a která po celou válku visela zabavená v jeho radniční kanceláři. Prchali směrem k Jihlavě. Judex ujížděl v těsném závěsu za automobilem naloženým osobními věcmi, kde se na sedadle vedle řidiče v kožešinovém kabátě ze stříbrné lišky choulila korpulentní rodička rasově čisté krve, plavá Gabrielle Judexová, za ní Anne-Marie, její sestra Eugenie a nejmladší Otto-Adolf. Mohl za sebou nechat město zrýt drškou zem, mit der Schnauze den Boden graben, jak s oblibou říkal v jiných kontextech, ostatně se štábem SS na Špilberku, s vojáky wehrmachtu a ozbrojenými silami Volkssturmu bylo v ulicích Brna německé obrany pořád dost na to, aby střet s rudoarmějci město zničil. Mohl ho nechat utopit ve vlnách vody z moravského moře, Brněnské přehrady, ale rozkaz k vyhození hrází přehrady nad městem na rozdíl od Hauptmannführera SS Römera, do jehož pravomoci to také spadalo, nevydal. Opustil ho a nechal ho bez zášti za zničenou kariéru svému osudu, který v té chvíli nevypadal nijak tragicky. Snad si myslel, že se sem ještě vrátí, že se vývoj na frontě zvrtne a Hitlerova tajná zbraň vyplaví armády Spojenců z jižních cípů protektorátu, na které se už mermomocí dobývali. Zas tak moc se nemýlil. Zbývalo mu necelých pět dní, než ho poznají v Jihlavě, zadrží a předají brněnskému lidovému soudu, který jej 2. prosince 1946 odsoudí na doživotí. Bude mít štěstí. To Schwabeho pověsí už v září 1946, jen několik hodin po vášnivém soudu. S vyhřezlým jazykem a očima lezoucíma z důlků se pokálí úplně stejně jako ti, které nechal likvidovat na třech sestersky se tulících šibenicích na sportovním dvorku v Kounicových kolejích. Ale největší štěstí bude mít jejich třetí kumpán, se kterým strávili nejednu noc v kasinu za kasematy Špilberku. Šéf brněnského gestapa Hugo Römer nechá v ten poslední den za porušení obrany města v týle fronty na medlánecké střelnici popravit čtrnáct českých civilistů a mezitím si jako Judex a Schwabe nepozorovaně sbalí kufry a na vlastní triko zmizí z města a zůstane nepotrestán, protože nenalezen. To všechno se Oskar Judex dozví až dlouho po svém odsouzení, kdy bude moct celých osm let přemýšlet nad tím, jak skončili všichni jeho Kameraden, on, a jak jeho rodina, které nezbude nic než pro americké pásmo vydané zdravotní osvědčení, několik svršků, co budou mít na sobě, a ruský drápek v lůně Anne-Marie, protože mužik z Kavkazu, který se s frontou provalil až sem, na Českomoravskou vysočinu, se neptal. A po těch osmi letech ve vězení na Cejlu, jen několik metrů od nového domova Gerty a Barbory Schnirchových, zemře 11. září 1953 s pocitem zneuznaného muže zvyklého na přízeň bohů, kteří na jeho straně stáli celý život, na ruské frontě za první světové války i později těch pět let na Sibiři, které málem nepřežil, i doma v Brně, a jen na tom pitomém konci, doslova v posledních minutách, kdy stačilo tak málo, aby vyjel z noční Jihlavy dál do amerického pásma a zmizel v davu, ho opustili.

VI

Ještě to neprokoukla, ještě v ní žije kus dítěte. S jakými starostmi přichází domů, s čím si láme hlavu, musela se tomu kolikrát od srdce smát. Snažila se oddálit Gertin střet s realitou, jak jen to šlo. Sbírala Friedrichovy noviny, jakmile je odkládal na stůl, žádala ho, aby s Fridríškem poslouchal rozhlas jen v jejich pokoji, ne před Gertou. Pro Friedricha to byla samozřejmost zasvětit do politiky jejich syna, nikoliv Gertu, protože ženy a dívky, ty podle něj do politiky stejně nepatřily. Tak Gerta nemusela být svědkem katastrofy, která se šířila jejich zemí. A za to mu byla Barbora vděčná. I když to nedělal z lásky k jejich dceři, ale z povýšenosti. Ženy mají své místo jinde, jak přece věděla.

Nebýval vždycky takový. Když si ho brala, byl něžný, milý a velmi, velmi galantní. Ji, Barboru Ručkovou, dceru sedláka, nikdy nenapadlo zaměňovat mužské a ženské role, dobře věděla, kdo má jaké úkoly. Bylo pro ni tedy překvapením, když se jí Friedrich snažil se vším pomáhat, doprovázel ji na nákupy, sdílel s ní dokonce i mužská témata, ptával se jí na její názory na politickou situaci a po příchodu z práce se od ní vzdaloval jen zřídka. To bylo na začátku dvacátých let. Když mu porodila Fridríška a později Gertu, to už byl rok pětadvacet, nosil ji na rukou. Teprve mnohem později začala zjišťovat, že to, co vypadalo jako neobvyklá péče, kterou ji manžel zahrnoval, byla spíš snaha mít ji zcela pod kontrolou. Uvědomila si, že se pomalu, a s dětmi pak rychleji (ale kdo by si toho všiml, když bylo kolem nich pořád tolik práce?), dostala do izolace, v níž se stýkala jen s ním a s několika sousedy z jejich domu. Nedbala na to, měla přece milujícího a pozorného muže. Tak kdy se to vlastně začalo měnit? Krůček po krůčku až s poslechem těch Hitlerových uřvaných proslovů v rozhlase. Od začátku je neměla ráda, nedokázala v klidu vystát tu jeho kadenci, poryvy hysterických výkřiků, euforii a o chvíli později zase temné výhrůžky. Brněly ji z něj uši a bolela hlava. Ale Friedrich, ten byl po poslechu jeho řečí jako proměněný. Tehdy to asi začalo. Do té chvíle snášel na rodinnou zahrádku, od které se na krok nehnul, a pak ji najednou oplotil a zastřešil, všechny do ní vsadil jak do vězení, a sám se obrátil k zahradě lidstva, kterou mu v rozhlase sliboval ten hysteriózní panák. Čím víc se tehdy Friedrich angažoval, tím strměji rostl. Nejen kariérně, ale i osobně. Chodil vzpřímeně a důstojně, dnes si už ani nemůže vybavit, jak uvolněný byl kdysi, když na plovárně hrávali volejbal. Je to vůbec týž člověk? Ten, který k ní dnes, o dvacet let později, umí mluvit jen v rozkazech, a to i za zavřenými dveřmi ložnice? Kdepak, nenapadlo by ji se proti němu vzpírat, ji ne. Ona mu vděčí za dvě krásné děti, spořádanou domácnost, blahobyt. Vděčí mu za své postavení, o kterém se jí tenkrát, po příchodu do Brna, než se jí ujal, ani nesnilo. Nenapadlo by ji se mu vzpírat, ani co se týče jejího češství, které jí předhazoval dennodenně. Ji by to nenapadlo, ale Gertu ano. Však je to tak přirozené, proč by se ho nemohla Gerta ptát, proč jí zakazuje mluvit česky? Učili je to tak přece oba, ji i Fridríška. Přecházejí z jazyka do jazyka, jako by se nechumelilo, stejně jako dobrá polovina dětí, se kterými se znají. Copak každý Brňák není i trochu Vídeňák? Kdopak tady v Brně alespoň nerozuměl oběma jazykům? Všichni. On na ně mluvil německy, ona česky. Až do té zatracené války, která ho tak změnila. A změnila i ji. Cítila se vedle něj jako služka, jako trpěná přítěž domácnosti, ostuda rodu Schnirch. Fridríška se mu podařilo vyrvat jí z náruče, ani mu to moc práce nedalo. Kdy se to vlastně stalo, že ho ztratila? Svého chlapečka, který se jí motal v sukních a žadonil o polibek? Kdy se poprvé stalo, že se na ni její hoch podíval studeně jako na českou služebnou? Možná už tehdy, ještě před tím, než nastoupil na obchodní školu, tehdy, když se začal poprvé navečer vracet ze setkání Hitlerjugend. Jak mu to pak slušelo jako turnerovi, který pomotal hlavu i mladé Judexové. Několikrát její auto řízené řidičem v uniformě zastavilo u nich před domem, vyskákali všichni tři, Gerta, které si nikdo nevšímal a která hned zaběhla do dveří domu, mladá Judexová a Fridríšek, který jí galantně líbal ruku. Viděla to z okna, ale neřekla nic, když jim chystala na stůl oběd. Jsou to ještě děti, říkala si v duchu, brzy je to přejde. Nepřešlo. Zmínila se o tom Friedrichovi. Jako by ho polil studenou vodou. Riskovat kariéru kvůli románku jeho syna s dcerou Regierungskommissara, který pro ni má nachystanou jinou třídu nápadníků, se mu nechtělo.

— To musí skončit, řekl jednou nekompromisně, jakmile složil po večeři ubrousek na stůl.

Ve Fridríškovi by se tehdy krve nedořezal. Pohlédl na ztuhlou a překvapenou Gertu a pak na ni, na vlastní matku, jako na špeha a zrádce. Tehdy ho ztratila nadobro.

Ale Gerta zůstala její. Ona sama se rozhodla češtinu nezahodit, kdepak by ji k tomu chtěla ona, Barbora, nutit. To Gerta sama, protože se jí to líbilo, protože tak mluvili ve škole a protože tak mluvila ta její Janinka, která spíš nemluví. Rozhodla se sama a všechny Friedrichovy zákazy dětsky roztržitě pouštěla z hlavy, kolikrát se stalo, že ji přivedl uplakanou domů, když ji na rohu ulice zaslechl s děvčaty výskat česky. Snažila se přesvědčit ho, že je zbytečné zatěžovat Gertu, ale nepovolil. Jejich domácnost ovládl výsměch a urážky všeho českého. Co Čech, to lokaj, národ srabů, co se klidně prodají. Beze cti. Díval se jí, své ženě, přitom do očí a ona se nezmohla na nic. Ani když se stávalo, že ji v noci vykázal z ložnice. Neřekla nic a přenesla si peřinu na kanape v kuchyni. Dlouho se pak dívala do stropu a nemohla usnout. Přemýšlela, kam se vytratila něha, se kterou se k sobě celé noci vinuli. Kam zmizely ty laskavé, pozorné dotyky, kterými si bral její tělo. Zbyla rozmrzelá, tvrdá gesta, jimiž si ji krátce podržel a pak, jako by se styděl za svou slabost, se odsunul na nejzazší okraj postele a obrácen k ní zády mlčel. Barbora nevěděla. Věděla jen, že nesmí plakat, protože i tiché štkaní by ho rozzuřilo tak, že by ji zase vykázal do kuchyně.

O té bolesti na prsou, která přišla znenadání ke konci listopadu, nikomu neřekla. O slabošství, lenosti a lžitalentu Čechů si toho vyslechla dost, navíc nechtěla polekat Gertu. Vracela se v ty dny ze školy jiná, jakoby dospělejší. Však má na to věk, říkala si Barbora, a prohlížela si svoji dceru, která se rychle proměnila z dítěte v mladou ženu. Že by se zamilovala? dívala se na ni pátravě.

Kdo to mohl tušit, že tak rychle zeslábne? Ona, poslední dítě moutnického sedláka a dcery starousedlé rakouské rodiny ze záhumení, kteří jí dali do vínku tuhý kořínek. A přece to na ni přišlo.

Ale možná to nebylo jen tou bolestí, co se jí usídlila na prsou. Bylo to i tím, že touha žít z ní vyprchala jako vzduch z pouťového balónku. Věděla, že by se měla přemoct, že by měla vstát a že by měla chtít žít. Ale pro co vlastně? Pro co, kromě Gerty, kterou měla vedle sebe, oddanou, bdící, vinoucí se k jejímu horkému, zpocenému tělu. Tak u sebe měla všechno, co potřebovala, a mimo to jen jedinou touhu — spát a netrápit se přemítáním o přítomnosti, ani myšlenkami na budoucnost.

Nikdy se své holčičce nebude moct dost omluvit za to, že ji tu nechala samotnou, že jí vzala dospívání a svrhla ji do života. Nikdy se jí nebude moct dostatečně omluvit. Ale dál už to prostě nešlo.

VII

Stalo se to několik měsíců po matčině pohřbu. Jako by její smrt přivolala zkázu celé rodině. Vypadl klín, kterým byli všichni pevně přitaženi k domovu. Rozprchli se a jejich bytem zavládlo ticho. Z rodiny zbylo jen cílené míjení se v prázdných pokojích a útržky papírků s příkazy, které jí začal psávat otec. A vedle nich se jednoho odpoledne objevil příkaz k narukování.

Nejdřív matka, říkala si, a teď Friedrich. Fridríšek, který měl připravenou úplně jinou budoucnost. Fridríšek, zlatý hřebec rodiny, otcova pýcha, chlouba jeho germánské krve. Jugendführer Hitlerjugend, vlajkonoš, nejkrásnější z brněnských turnerů. Do té chvíle, do 23. března 1943, kdy se měl přihlásit k obraně Říše v Německém domě na Adolf-Hitler-Platz.

Pro otce to byla hrozná rána. I jeho Friedrich, kterému připravoval kariéru, pinožil se, aby pojistil vyšší korýtko své krvi, všechno zbytečně, i jeho Friedrich měl jít na frontu. Ďas ví, že už tam měl být dávno, říkala si Gerta, když toho odpoledne, po návratu ze školy, strkala Friedrichův povolávací rozkaz za sklo kredence.

O několik dní později viděla otcovu čelist pevně staženou a vytrčenou dopředu, v touze mužně a v souladu s občanskou povinností hrdě čelit té katastrofě. Totiž poctě.

— To je tvoje povinnost, chlapče, cedil skrze zaťaté zuby v den, kdy se s Friedrichem loučili.

Gerta přemýšlela, jak to, že se až do té doby otcovo leštění správných klik nemíjelo účinkem. Co se stalo, že dvacetiletý Friedrich, dosud nepostradatelný úředníček, byl najednou povolán na frontu? Copak všichni stuttgartští i vídeňští esesmani, kolem kterých na Schwabeho příkaz otec tancoval, se už v černopolských vilkách spokojeně zabydleli? Nikomu nic nechybělo a nikdo nic nepostrádal? Nebo se v tom svezl někdo, komu otec vyfoukl kýžený byt po vysídlencích, nebo snad nechal vystěhovat nesprávné rodiny? Gerta věděla, jak otec s Friedrichem svého postu na úřadě užívali. Začínal čtvrtý rok války, a to už jí bylo jasné, za co měli stále dostatek potravinových lístků, cukru i masa. Jestli si oba za večerů, kdy ji nechtěli pouštět k rozhovorům v kuchyni, mysleli, že je Gerta hluchá nebo že ničemu nerozumí, tak se spletli. Ty jejich sítě, po kterých přehazovali, koho kam se jim zlíbilo, přerozdělovali byty ještě nevysídlených rodin a handlovali s jejich majetkem, ty znala stejně dobře jako oni. Kšeftaři s lidmi, mrchožrouti, říkala jim v duchu, když slyšela tu nenasytnou naléhavost, se kterou kupčili s lidmi, kteří kolem nich ještě stále chodili ve dne po ulici, do stejného koloniálu, do stejného biografu. Ale od chvíle, co povolali Friedricha, byl otec na svoje manýry sám. Gerta necítila ani stín lítosti. Objevila v sobě naopak škodolibou radost. Jak on na matku, tak Bůh na něj, říkala si v duchu.

Dívala se pak za nimi oknem, když třiadvacátého března odcházeli, otec se synem, otec s bratrem, a neuronila jedinou slzu. Jí, Gerty, se to netýkalo. Týkalo by se jí to, kdyby místo jejich zad pozorovala Karlova záda. Nebo Janinčina, kdyby ji bývali poslali do Říše. Všechno ostatní zelo v prázdnotě. I otázka, kdy skončí válka, kterou slýchala ze všech stran. A v čí prospěch skončí, když se Hitler vydal do Ruska. Gertě to běželo kolem uší, lhostejná předtím a lhostejná i potom, po matčině smrti. A lhostejná i napříště, když věděla, že má ve válce bratra. O něj se nebála. Jediné, čeho se bála, byla samota, která ji měla obklopit a uzamknout uprostřed bytu, ji samotnou s otcem. S jeho pedantickými zvyky, strohými příkazy a řádem.

Stála tenkrát uprostřed války, jejíž konec byl v nedohlednu, u okna, vyhlížela do březnového dopoledne, čtyři měsíce po matčině pohřbu, teprve několik okamžiků bez bratra. V té chvíli netušila, jak výrazně se jejich domácnost v krátké době promění. Kdyby jí v tom okamžiku někdo tvrdil, že ji otec donutí zapojit se do Winterhilfe, vysmála by se mu. Ji, Gertu Schnirch, věrnou odkazu Barbory Ručkové, by ale v té chvíli ani ve snu nenapadlo nepřeberné množství věcí.

VIII

Do Svazu německých dívek přestala chodit už několik týdnů po tom, co Friedrich odešel. Nedalo se to vydržet. Ten tíživý pocit hrdinství, o který nestála. O ten stál Friedrich. Anne-Marie byla nesnesitelná. Kupodivu na rozdíl od jejich Führerin, která se chápala řeči jen v obecném jménu blaha Říše, a to v intermezzech, která jí laskavě uvolnila Anne-Marie. Bylo to směšné a Gerta už toho měla dost.

Papá Oskar Judex nechal na přání dcerky na zeď klubu pořídit obrovskou mapu Evropy s přišpendlenými posuvnými praporky frontové linie a s německými vlaječkami v místech hlavních evropských měst, která už patřila Říši. Každý týden ji chodil aktualizovat ordner, který Anne-Marii s řidičem doprovázel cestou na akademii. Na mapě se uctívaly Friedrichovy kroky, které ukazovátkem dramaticky demonstrovala Anne-Marie se slzami v očích, špičkou přitom kroužila nad Volyní, odkud začaly přicházet jeho dopisy.

Brzy se to stalo skoro módou mít někoho na frontě. Anne-Marie se obklopila aurou Gertina bratra, bojovníka za jejich budoucnost, brala Gertu trpitelsky kolem ramen a skláněla k ní hlavu v žalu, který by věrohodněji nepředvedla ani ta Mandlová. A přitom v Brünner Tagblatt vycházely čas od času fotografie, na nichž byl u příležitosti slavností Regierungskommissar obklopen rodinou, kde po Anne-Mariině boku nikdy nechyběl nějaký pohledný vysoký důstojník SS.

Gerta nestála o citace z dopisů bratra a příbuzných ostatních dívek, nechtělo se jí dělat fanklub nordickým hrdinům ani se hecovat nadšením nad každým posunutím rudého praporku na mapě. Utíkala namísto schůzek v klubu Svazu do výtvarného ateliéru. Ani vymlouvat se nemusela, otec už dávno ztratil počáteční elán kontrolovat její proněmecké aktivity. Někdy se zeptal a Gerta mu odpověděla, že s děvčaty byly v ateliéru, což byla čas od času, kdy se schůzka Svazu konala během výtvarných prací, pravda. A hovor pak rychle svedla k mapě v klubu, na níž si ukazovaly, kde je zrovna Friedrich, a otci to stačilo, protože jej zavalila vlna pýchy a obav, s nimiž si vystačil na zbytek krátké doby, kterou s Gertou strávil.

Gerta se v těch dnech mnohem radši než čemukoliv jinému věnovala pálené hlíně, její struktuře, pružné jak plastelína, mokrým rukám, mezi prsty si nechala klouzat hmotu, která pomalu teplala intenzitou jejího dotyku. Tvárnější a tvárnější, až ze sebe nechala vydobýt podobu, nejprve jednoduchou, podle modelů, které jim dala Frau Wirkt ke kopírování, pak složitější, a nakonec bustu, v níž podobu matky ne a ne zachytit. Je možné, že by už zapomněla?

Když se někdy sešly v ateliéru všechny, i s Führerin, nemohla se Gerta soustředit. Přehazovala si hlínu z ruky do ruky, roztahovala ji a smačkávala a poslouchala fantastické vize budoucnosti Říše. Dívky se v té době předháněly v opěvování národa, bujaře, když se jmenovala další města, přes která prošla linie fronty dál do Ruska, a vzrušeně, když se barevné praporky na mapě posouvaly zpátky na západ. Tam nebo zpátky, bylo to jako hra, která je strhávala, dohadovaly se nad Hitlerovou taktikou, kterou jim s důvěrou ve Vůdcovu genialitu a tajuplné prostředky, jimiž disponuje, vštěpovali doma, a vymýšlely nejrůznější scénáře.

— Děvčata, poslouchejte… ticho, poslouchejte, já to vím.

— Zapojili se do toho všichni Volksdeutschen… to nemůže dopadnout jinak, do měsíce máme Moskvu!

Nebo:

— Endsieg je na spadnutí, v Moskvě už to máme jisté a Vůdce je posílá na Stalingrad!

Nebo:

— Slyšela jsem, že u toho Charkova to byla obrovská lest, že nejdřív ustoupili, pak že se zase vrátili a udeřili na stalinovce s novou silou, až ztratili milión mužů! Milión! To je přece gigantischer Aufschlag!

Ale také:

— Věděly jste, že se chtěl Goebbels nechat s Magdou rozvést? Kvůli Lídě Baarové… no jistě, tak vážné, ano.

Nebo:

— Věděly jste, že prý na Kavkaze jsou kmeny Židů, kteří zabijí a pijí krev každého prvorozeného dítěte?

A bylo těch historek čím dál víc a byly neuvěřitelné, fantastické, a na jejich konci stálo vždycky jasné vítězství, aber trotzdem, am Ende steht der Sieg! říkaly dívky. A asi jen Gerta se divila, když se červené praporky posunovaly zpět na západ, dívky se se spikleneckým nadšením upínaly k jinému bodu na mapě a ševelily o matení nepřítele, o tom, že teď se aspoň ví, že se wehrmacht osvědčil, že to není ústup, ale jen přeskupení z útoku do obrany, jak říkal Goebbels, a rozebíraly plány další, stoprocentně úspěšné taktiky. Třeštily, byly stále přesvědčenější, jejich slovník se proměnil, z osvobození německého lidu a vytvoření Lebensraumu pro rasově čistý Volksgemeinschaft se stal boj proti židobolševismu a zamezení násilnému Entdeutschung, z Wunderwaffen, zázračných zbraní, které měly zachránit uzurpovaný německý lid mimo Říši, se staly Vergeltungswaffen, zbraně odplaty, z Blitzkrieg se stala Totalkrieg. Míra vzrušení se stupňovala.

Zato otec chodil domů méně a méně, někdy opilý, možná proto, že Friedrich už téměř nepsal, a pokud napsal, tak mnohem stručněji a jeho řádky se týkaly jen ústupů a boje o jediné město kdesi na Volyni.

Byl v tom hrozný, hrozný zmatek, kola války se roztáčela, nabírala na rychlosti a zanedlouho se točila ostošest, pro Gertu nepochopitelně, jakoby na všechny strany, ale nevyhnutelně, nadskakovala na cestě velkých událostí, Moskva, Charkov, tam a zpět a zase kupředu, Stalingrad, ofenzíva v Ardenách, Normandie, zpět a zase vpřed, kola se točila, kdesi daleko, v jiných státech, na cizích územích, ale praskající osy, odletující šrouby se ztrhanými závity bylo slyšet až sem, do Brna na Sterngasse.

A nevyznala se v tom o to víc, že stejné napětí a radost, jakou prožívaly dívky ze Svazu z Handelsakademie, měl i Karel. Radost, o které jí celá odpoledne vyprávěl, radost rozlitou do dní, v nichž se jejich i jeho nadšení překrývalo, ačkoliv stál na druhé straně barikády.

— Stálý nový zdraví, přál jí ve dveřích jejich domu na Nový rok a potutelně se usmíval, když se ho ptala, co je to za nesmysl.

— No přece Stalinovi zdraví, ne, kroutil hlavou nad jejím nechápavým výrazem. To nesnášela. Vypadal v těch chvílích jako otec v dobách, kdy jí vštěpoval správný Weltanschauung. Najednou vykřikoval podobná hesla a v posledních lednových dnech čtyřiačtyřicátého se proměnil úplně. Hýřil optimismem, trávil s ní mnohem méně času, měl najednou plné ruce práce, o které s Gertou nemluvil, a pak už s ním nemohla mluvit ona, všechno se to hromadilo, narůstalo, bobtnalo, a pak se to všechno zvrtlo a Karel zmizel, možná proto, že měl být totálně nasazený, ale mnohem spíše kvůli ní, kola se točila, vířila, metala štěrk a prach, až jednoho dne, zanedlouho, praskla.

IX

Bylo to v době, kdy už ve vzduchu visela katastrofa, neúspěch viditelný nejen na shrbeném otci, ale i na lidech na ulici, v jejich tvářích. Gerta podél nich šlapala jako stroj, neschopná vybočit z řádu, který ji donesl až do sběren Německého domu, kde jí na krk pověsili pokladničku a poslali s Ulrikou do ulic. Tak jimi kráčela a pozorovala, jak se stíny únorového podvečera rozlily ze zákoutí do prostoru ulic a obloha zesinala tak náhle, že se s pohledem stále upřeným na vázání zimních bot zarazila. Vzhlédla, když Ulrika vykřikla, chytila ji za rukáv a prudce strhla z okraje chodníku. Po rameni jí sklouzla ruka, manžeta opatřená okrasným knoflíkem se s praskáním odpojila, knoflík cinkl o dlaždici pískem posypaného chodníku, ale to už ji Ulrika v běhu vlekla pryč, co nejrychleji k Redutě a živějšímu Cejlu. Tuhé podrážky bot dopadaly na zem a se skřípotem podkluzovaly v rozstřikující se břečce. Ulrika Gertu nepouštěla, druhou rukou si na prsou pevně držela chrastící skříňku a uháněla dál, dál, až ji Gerta musela zastavit, že už nemůže.

— Das war sicher ein Jude… sicher. Mutti říkala, abychom si dávaly pozor, můžou být všude a jsou jak psi, za kus žvance prý dokážou přepadat i malé holky. Jsi v pořádku? vyrážela mezi výdechy.

— Jsem.

Ulrika shlédla na kasičku zavěšenou kolem krku.

— Jak jsi mohla být tak nevšímavá? Kams to koukala?

— Kdy?

— No teď, u té brány.

— Nevím. Asi jsem přemýšlela. Nevšimla jsem si.

— Jestli já jsem si to nemyslela, že by zrovna tam mohl někdo být… já ti to nějak vycítila. Ještě že to tak mám, ten šestý smysl, víš. Už když jsme se k té bráně blížily, tak jsem si říkala, to je ten dvůr s tou skládkou, tam by se klidně mohl někdo schovávat. A vidíš, byl tam. Musíme to jít hned nahlásit. Po Cejlu půjde určitě hlídka, pojď.

Gerta se neochotně hýbla dopředu. Srdce jí ještě bušilo a dech se teprve pomalu uklidňoval. Krok za krokem následovala Ulriku a oči měla zase sklopené, sledovala míjení svých bot. Jako by si to nemyslela, že je hloupost jít do takových uliček, kde lidé ani neotvírají, natož aby dávali. Zvonily celé odpoledne, klepaly a dobývaly se do bytů. A mohly být rády, že jim otevřeli aspoň domovníci. Kolik tak asi vybraly? Sedm marek? Osm?

Ulriku za to doma určitě pokárají. Nebo nedejbože ještě nebude chtít dnes skončit a rozhodne se dohnat své zisky z předchozích dnů. Gertu brněly prsty na rukou i na nohou a zdálo se jí, že jí kolena vržou mrazem, přestože je měla zabalená v silných punčochách. Chtěla by jít do Německého domu odevzdat, co vybraly, a pak se vrátit domů. Od rána si vlastně nepřála nic jiného než jít domů. Ale co dělat, když v Deutsches Haus bude čekat otec a ostatní a budou přepočítávat a vyzvídat, kdo dal a kdo se na které adrese choval nevlídně. Gerta bude mlčet a Ulrika s tvářemi rozpálenými mrazem nebo pozorností výběrčích šestáků se bude pýřit a povídat a přidá k dobru, co se snad ani nestalo. Dnes si to Gerta jistě vyslechne v podobě násilného přepadení a úniku sotva o vlásek. Gerta by Ulriku nejraději nakopla. Tou svou těžkou botou se silnou podrážkou, staženou režnými tkaničkami, které něco vydrží. Kupovala jí je ještě matka, prý aby Gertu donesly na konec války.

Jenže na to, aby kopla, byla Gerta moc unavená. Byla ospalá a cítila se tupá a prázdná. Jako ovce, kývala hlavou, dělala, co jí poručili, a chtěla mít od všeho pokoj. Proto otci nedalo moc práce nahnat ji do Winterhilfe, bože, jak se za to žebrání styděla! Ale donutily ji k tomu otcovy nadávky a někdy i slzy, když večer přebral. Pronásledoval ji pak z pokoje do pokoje, chvíli plný pokory a lítosti, ve které se před ní plazil, až ji málem dojal, a náhle plný neovladatelné zloby, až měla strach, že jí něco udělá.

— Přidej, Gerta, dohoníme hlídku!

Z Ulriky by měl Gertin otec jistě radost. To byla pravá Árijka. Plavá a dobře stavěná, a hlavně to nadšení, co z ní zářilo. Jakže to říkali? Že je aktivní a angažovaná. Většinou to byla ona, kdo přinášel do společné kasičky Winterhilfe nejvíc. Ulrika Köhnerová, jejíž tatínek seděl ve správním výboru Zbrojovky a maminka byla předsedkyní brněnského Frauenschaftu. Ulrika, která nikdy nemluvila o tom, že se na začátku války přestěhovali do vily po panu Rosenkrausovi v Černých Polích, jak Gertě řekl Karel. S povýšeným úsměvem uměla lidem zastupovat cestu a nestyděla se ani vyhrožovat: — Dáte, nebo můj otec… Nebo: — Dáte, přece chcete vítězství našich vojáků! Nebo nechcete? A jak se jmenujete?

Gerta jen stála a sledovala špičky svých bot. Bála se lidem podívat do očí a bála se, že i když se nepodívá, ozve se nad její ofinou něčí známý hlas, který se zeptá: — Gertičko, a jakpak ty se máš? Není ti zima? Nebo: — Gertičko, jak nás i ty můžeš takhle drát z kůže!

Gerta nevěděla, co by dělala, kdyby potkala třeba pana Kmentu. Nebo Janinčinu maminku. Ulrika by jistě šla s napřaženou kasičkou zrovna k nim, a kdyby nedali, vytáhla by ten svůj notes a psala by si třeba značku auta nebo bicyklu, nebo popis, nebo cokoliv, podle čeho je ani nemuseli poznat, ale taky mohli. Copak nebyla Gerta spolupachatel? Byla. Vybírala na zimní pomoc německým vojákům, aby vyhráli válku, ale bylo jí to jedno. Chtěla jediné, aby už válka skončila. Nepřála nic špatného Friedrichovi, ale zároveň chtěla, aby tihle všichni jako on a její otec už konečně zmlkli. Aby mohla zase chodit s Janinkou do výtvarných kurzů pana Kmenty, mohla se vídat s Karlem a mohla jít studovat vysokou školu. Česky nebo německy, to jí bylo jedno. Chtěla klid, pro sebe i pro ostatní, hlavně pro Janinku, která měla zákaz se s ní scházet, s holkou Němců, jako byli ti, kteří v Reichu zavřeli a zavraždili jejího strýce z Frývaldova, po kterém Janinčina teta musela splácet dluhy. Dluh za vazbu 1,50 marky za den, za soudní výlohy 20 marek, za popravu stětím 300 marek, za očištění nože od krve 5 marek, za odnesení hlavy 5 marek, za zpopelnění a pohřeb 100 marek, všechno jí to prý na účtenku rozepsali a vypočítali splátkový kalendář, tetě, která dostávala plat sedm marek týdně, za které na černém trhu nekoupila ani hrnek sádla. Když to Janinka Gertě povídala, plakala, za strýce, kterého zabili jen proto, že byl komunista, říkala, za udřené rodiče i za sebe, utahaná po celých dnech uklízení v pojišťovně. Gerta ji objímala a přála si, aby to už všechno skončilo, aby Němci, kteří přinášejí tolik neštěstí, už konečně co nejrychleji prohráli.

X

Toho rána Gerta dospávala, co v noci, během níž otec v opilosti zase běsnil, nestihla. Zatemněnými okny neprobleskoval ani paprsek, byt se topil ve tmě. Probudil ji táhlý, těžký zvuk. Doširoka otevřela oči a zaposlouchala se do toho podivného zvuku. Neustával. Zněl, jako by se v mracích obracely hromy těsně před bouřkou, ale byl pravidelný. Temný a dunící a zesiloval. A pak jej přeťal jiný zvuk, který vznikl a zase zmizel v jediném okamžiku, v němž nabyl a pozbyl na intenzitě, a pak další. Za okny hřmělo a všechno to muselo být strašlivě blízko. Gerta vyskočila z postele, rukou zašátrala po nočním stolku a shodila připravenou baterku na zem. Svezla se na všechny čtyři, šátrala pod postelí po chladné zemi, až baterku konečně nahmatala. Napřáhla ji před sebe a v kuželu světla našla kliku kuchyňských dveří. Rozeběhla se k nim, otevřela a rozsvítila. Kuchyně vystoupila z temných tvarů, ale nic jiného se nezměnilo. Hluk přelétávajících letadel neztichl, byl tu stále, dokonce vzrostl. Dveře otcova pokoje byly zavřené. Ať si tam třeba chcípne, pomyslela si, a místo toho, aby se šla podívat, jestli tam vůbec je, se otočila a vyběhla předsíní na chodbu. V noční košili vběhla do chladného, vlhkého prostoru, bosá a jen tak nalehko, a vpadla do zmatku vystrašených lidí, kteří se hnali z vyšších pater. Někteří v rukou svírali předměty, někdo připravené tašky, domem se ozýval křik a dětské naříkání. Z vyššího patra slyšela vyděšený pláč stařenky Novotné. Musela se sunout pomalu, nemohla na nohy a už dlouho ani nevycházela z bytu, Gerta doufala, že jí někdo pomůže. Ona sama totiž musela dolů, za každou cenu pryč.

— Schnell, schnell, nálety, zakřičel někdo zdola, možná domovník.

Vyděšeně se sunula ke schodům, kamenná podlaha ji studila do chodidel. Najednou ji obestřela vlna dunivého zvuku a zeď, které se jednou dlaní dotýkala, se pod jejími prsty roztřásla. Gerta se k ní těsně přimkla a její vibrace provázené táhlým hřměním motorů, ten nekonečný zvuk, cítila v celém těle. Ozvala se rána a Gerta se rozběhla ze schodů. Pak jí podklouzla noha, upadla a zůstala ležet na zemi s ústy a očima plnýma omítky, která jí zasypala hlavu. Než se stačila postavit, otřásl se celý dům ještě jednou, tentokrát to muselo být někde velmi, velmi blízko. Gerta se s rukou chránící břicho zvedla a schodištěm plným prachu, kusů cihel a popadaných štuků se rozběhla dolů, k domovním dveřím. Chtěla jimi vyběhnout ven, ale zakopla o tělo, které se choulilo u posledního schodu, před ohybem schodiště ke sklepu. Vykřikla, když ji někdo stahoval za nohu, kopala kolem sebe, a vtom přišla další rána. Schoulila se k mužské postavě a zabořila hlavu do hrudi obalené teplým vlněným svetrem. Hřmot trval nekonečné vteřiny, během nich na ni kdosi křičel, hlas vycházel z hrudi, o kterou byla opřená, ale neslyšela, nemohla, hlavu měla stočenou ve vlastních pažích, a i kdyby neměla, chodbou hučel zvuk letadel, výbuchů, tříštěného skla a padajících cihel.

Domovník ji chytil kolem pasu a postavil dřív, než dokázala zmobilizovat končetiny. Paži jí obtočil kolem pasu a se supěním ji táhl dolů do suterénu. Gerta ho kopla, mířila přece ven, ven z toho baráku, který ji co nevidět pohřbí, který se na ni sesype, který to přece nevydrží.

— Do krytu, uslyšela těsně u svého ucha.

Přestala se zmítat. Když otevíral dveře, dunění zase přicházelo. Cítila chlad na nohou, bedrech i na břichu, noční košili měla vyhrnutou k podpaží, jak se domovníkovi snažila vykroutit. Dunění nabývalo na intenzitě, sílilo, blížilo se a Gerta věděla, že je neodvrátí, že přijde a že se jí zase zastaví srdce a zježí všechny chloupky na těle, že se jí bude chtít zvracet, protože takhle zní smrt. Vysmekla se vlněným pažím, košile jí sjela k bokům, a vběhla do krytu, po schodech níž, až ke skupině lidí choulících se na prkenných lavicích podél betonových zdí za svitu mihotavé, bledé žárovky, která o chvíli později nadobro zhasla.

Nikdo nepočítal, kolik uplynulo času. Gerta zůstávala s hlavou skloněnou mezi stehny, schoulená u nohou obyvatel domu, na které vyzbylo místo na lavicích. Možná už bylo ticho dlouho. Nikdo se neodvažoval promluvit, ani děti se neozývaly. Panovalo dusné, tíživé ticho, a pak, v jediném, prudkém okamžiku, si uvědomila, že to ticho už slyší. Jako by se probudila, jako by obživla mávnutím proutku, o kterém jí kdysi vyprávěla matka. Mávneš a máš, co sis vždycky přála. Gerta si vždycky přála mávnout a nechat si splnit nekonečně mnoho přání, byla pyšná, jak na ten kouzelný proutek vyzrála. Teď kdosi mávnul takovým proutkem a Gertě se vrátily smysly. Ticho. Tma.

S hlavou na kolenou cítila pach své moči, která se jí rozlila po stehnech a studila. Dýchala ten čpavý vzduch spolu s vůní svého obnaženého pohlaví a s tím smíšeným živočišným pachem do sebe vsávala poznání, že žije, znovu a znovu, dýchala hluboce a šťastně, už se ani nebála zvednout hlavu a rozhlédnout se kolem sebe. Neviděla nic. Obklopovala ji tma, ale ne ta mrtvolná, strašlivá, ale tma, v níž do zářivých barev rozkvétalo šoupání nohou, posmrkávání, stísněné dechy lidí, pak i vzdech a pak se rozbrečelo dítě a začalo řvát šíleným, strašlivým hlasem, který vyplnil malý prostor kamenné kobky. Gerta nebyla tělem, byla jen hrudí, těžkým, kamenným hrudním košem, z něhož pomalu, pomalu vystupoval první vzlyk, málem jí roztrhl hrdlo, jak těžce se dral ven přes seschlé mandle, vpadlý jazyk a zaťaté zuby. Vyhřezl z tmavé díry úst jak hadí hlava, za kterou se už lehce sunulo dlouhé, tlusté a oblé hadí tělo, vzlyky z ní plynuly najednou hladce, v pravidelné kadenci mezi slzami a trhanými nádechy. Celý sklep zněl lidskými projevy úlevy, prvními slovy, výkřiky, objímáním a zase křikem — ticho, ticho, co když to ještě neskončilo!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vyhnání Gerty Schnirch.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.