PETR MACEK

MARK

STONE

KRÁLOVSKÝ GAMBIT

OBSAH

Úvod

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

Ukázka z dalšího dílu: První mise

Úvod

Pozemská unie, federace osmdesáti pěti planet, už pět století pokračuje v mocné expanzi po celé Galaxii. Její vlády si však postupem času uvědomily, že sbližování s primitivními civilizacemi vede k ekologickým katastrofám. Domorodci se po kontaktu s pozemšťany přestávali sami vyvíjet, stávali se na nich závislými a žebrali o techniku, kterou sami nedokázali pochopit. V případě jedné planety to došlo dokonce tak daleko, že domorodci málem vyhynuli. Podařilo se zachránit jen několik párů, které byly umístěny do rezervace, jako se to kdysi dělávalo se zvířaty.

Proto vznikl zákon o nevměšování. Když kosmická loď Průzkumné galaktické služby objevila planetu obývanou humanoidními bytostmi, měla rozkaz ji pouze zaznamenat, ale v žádném případě nesměla s obyvateli navázat kontakt, dokud se podrobně neprověřila úroveň její civilizace.

Pokud planeta byla na určité technické úrovni, navázalo s ní Ministerstvo galaktických vztahů diplomatické styky. V opačném případě byl případ svěřen Službě pro dohled nad primitivními planetami (SDPP), která měla za úkol vypracovat a dvakrát za sto let předložit studii o vývoji domorodců.

Protože se však ukázalo, že taková pozorování z umělých satelitů jsou nedostatečná, byly přímo na místo vysílány posádky složené z agenta činné služby a androida, kteří se nenápadně vmísili mezi domorodce.

Jedním z takových androidů byl i Ray.

1.

Kaskády masivního skalního hřebenu se v načervenalých paprscích odpoledních sluncí třpytily čerstvě napadaným sněhem. Měkký, bílý prašan tvořil na vrcholcích Mount Evans návěje, které mezi kmeny vzrostlých borovic vypadaly jako cukrové homole.

Řídký vzduch byl v několikatisícové nadmořské výšce této planety cítit exotickou vůní něčeho, co turistům připomínalo vanilku a nutilo je neustále se sem vracet. A když si chtěl někdo opravdu dobře zalyžovat a zároveň poškádlit adrenalinové kalíšky, vrátil se sem rád. Málokteré místo v Unii mu mohlo nabídnout vhodnější prostředí. Byl to zkrátka zimní turistický ráj a balzám na nervy zazobaných snobů.

Také Mark Stone tu byl na dovolené.

Jednou z výhod jeho často nedobrovolného členství ve správních radách různých Elsiných podniků byla štědrá výplatní páska, a tím nevyhnutelně spojený nedostatek finančních starostí. Tera Paradisa však poskytovala mnohem víc lákadel než sladký opojný ozon a eldorádo pro příznivce extrémního lyžování. Byla oblíbenou prázdninovou destinací mezi obyvateli Zemské Unie kvůli všeobecně panujícímu klidu a míru, byla na hony daleko od hraničních válek, rebelujících planet vnitřního prstence i planet pod přímou správou SDPP.

A přesně to teď Stone potřeboval.

Spokojeně se nadechl a přejel pohledem zasněžené špičky velikánů. Lyže stvořené svými elegantními křivkami pro ty nejpříkřejší svahy se na sjezd nemohly těšit víc než on. Vymotal se ze stínu stromů a postavil se na začátek té nejnáročnější sjezdovky. Kromě něj tu nebylo ani živáčka, všichni ostatní měli pud sebezáchovy zřejmě v pořádku.

Dobře jim tak.

Mark zapíchl hůlky do hlubokého sněhu, sundal si rukavice a shodil lyže z ramen. Je čas ukázat jim tu pravou jízdu, pomyslel si s pohledem do údolí a začal si upevňovat boty do vázání. Když už měl lyže upravené a byl připravený na cestu, zaslechl nad hlavou slabé vrčení.

Vzhlédl a spatřil, jak k němu míří malý roztomilý model letadélka.

Byl by se usmál, kdyby to v tomto mrazivém prostředí nepůsobilo nepatřičně. Vrtulka dětského modelu pracně bafala a zabírala do vzduchu, protože stroječek měl na podvozku připevněnou vysílačku.

S posledními silami letadlo doletělo na několik metrů k Markovi, ale pak motor vypověděl službu. Hračka spadla na zem k jeho nohám a zabořila se čumákem do sněhu.

Z vysílačky se ozval vyzváněcí tón.

Stone se zamračil. Shýbl se, vyhrabal přístroj ze sněhu a vytáhl ho zpět na světlo boží. Vysílačka neúnavně bzučela a dožadovala se pozornosti.

Rozhlédl se, odkud by dálkově řízené letadélko mohlo přiletět, jenže v téhle pustině neměl šanci. Jen na jedné ze vzdálených skalních špiček na okamžik zahlédl odlesk něčeho třpytivého, ale to mohlo být cokoliv.

Zvědavost zvítězila. Stiskl tlačítko, přiložil si vysílačku k uchu a ohlásil se.

„Ano?“

„Dobré odpoledne, pane Stone,“ ozval se z reproduktoru suchý zlověstný hlas.

„Vy?“

„Jistě musíte být rád, že zprávy o mé smrti byly poněkud předčasné.“

„Plesám blahem. Co chcete?“

„Racionální, jako vždy,“ nenechal se známý baryton rozhodit Markovou přímočarostí. „Dobrá, ať je po vašem, urychlíme to. Slovy klasika: pomsta je pokrm, který je nejlepší vychutnávat za studena,“ svěřil se se svými záměry a neodpustil si temný dodatek. „A tady na horách je velká zima.“

„Ale ne. Už zase?“

„Jsou věci, které nikdy neomrzí.“

„Aha,“ odtušil Stone. „A tu o tom perníkovým mužíčkovi znáte?“

„Ne, obávám se, že tu neznám.“

„Tak vám to řeknu jinak. Nebudu s vámi hrát ty vaše pomatené hry!“

„Na to mám jedinou radu, kapitáne,“ zasmál se. „Utíkejte!“

V tu chvíli se na horizontu v dálce něco zalesklo, pak podruhé a potřetí, a na nebi se objevil proužek dýmu. To nebylo nic, co by Markovi mohlo nahnat strach, ale proužek se rychle blížil. A čím blíže se dostával, tím bylo jasnější, že není sám. Bylo to osm jednotlivých proužků šedého kouře, které následovaly za střelami typu vzduch-země.

Nebezpečné mršky. Obzvláště pro osamocené a neozbrojené lyžaře.

„Jsou naváděné lidským teplem,“ prozradil volající. „Čím rychleji budete prchat, tím snadněji vás zaměří. Mistrovská technologie, že?“

Na další konverzaci už Mark nečekal. Odhodil vysílačku do sněhu a odpíchl se hůlkami přímo k nejstrmějšímu svahu. Na cestu ho vyprovázel reproduktorem zkreslený, ale výbušný smích jeho vracející se Nemesis.

Dovolená skončila dřív, než začala.

Zledovatělý povrch sjezdovky dovolil Markovi v poměrně krátké době vyvinout solidní rychlost, ale terén kopírující smečka raket se nebezpečně přibližovala.

Sbalený do klubíčka si svištěl dolů po srázu a jeho mozek stejně rychle zvažoval všechny možnosti. Moc jich nebylo. Ve chvíli, kdy mu první dva z osmi projektilů začaly dýchat na záda, ho zachránilo jen štěstí.

Červeným praporkem označený hrbolek vyčnívající ze skály uprostřed dráhy měl méně zkušené varovat před přírodním skokanským můstkem. Ne tak Marka, pro něhož červená barva znamenala prakticky totéž co pro býka v koridě. Dnes mu měla prodloužit život.

Navedl lyže přímo doprostřed skalnaté vyvřeliny a odhodil hůlky.

Rakety dosáhly průsečíku drah všech tří pohybujících se objektů právě ve chvíli, kdy Marka neviditelná síla odstředivosti vyhodila do vzduchu. Po vzoru olympijských hrdinů udělal kapitán SDPP nad zemí trojité salto s pěti vruty a tlaková vlna pod ním se srazivších explodujících raket mu dovolila prodloužit přemet ještě o vrut šestý a sedmý.

Dopad byl bolestivý, ale smrt by byla určitě o něco horší.

Takhle Stoneovi pouze mocně křuplo v kolenou a zmírnit dopad nepomohly ani hůlky, válející se touto dobou ve sněhu někde daleko za ním. Mark udržel rovnováhu pomocí rukou a na další cestu se vydal šusem.

Další naději před teď už jen šestičlennou smrtící klakou mu mohl poskytnout les. Stromy vzrostlého borovicového remízku lemovaly sjezdovku v intervalech několikakilometrových houštin, a právě do nich Stone vjel.

Nedbal na nepříjemně švihající větve jehličnanů a kličkoval mezi jejich kmeny s urputností kamzíka. Pro rakety dřeviny představovaly problém, se kterým se přes svoji sofistikovanost tak hbitě vyrovnat nedokázaly.

Na řadu přišla hrubá síla. Vepředu letící střela konečně narazila do jednoho z kmenů a rozmetala ho na tisíce drobných třísek, které se rozletěly do okolí. Po několika metrech si se stejným výsledkem poradila další raketa s celým remízkem. Ohnivou katarzí prudce přerušené poděšené kvíkání Markovi prozradilo, že ta veverka už to asi nerozchodí.

Zbývaly čtyři.

Mark se po nich ohlédl. V blízkosti, z jaké se po něm střely natahovaly, mohl vidět vlasové sváry na jejich trupu a označení výrobce.

Stromy už ale víc nepomohly. Hájek končil a vydal Stonea zpět holým svahům hor. Jako by se les rozhodl pomstít za to, že do tohoto klidného hájemství Mark zavlekl násilí, nastražil mu do cesty kořen.

Nebyl to kořen bludný, jen nepatrně vyčuhující, a o to zákeřnější.

Levá lyže se o něj při střemhlavé jízdě zachytila, vyrvala se mu z vázání a odsoudila svoji pravou kolegyni k dráze sólistky. Lze říct, že k Markově chvále ho ani tohle příliš nezpomalilo. Prostě jen zavrávoral, změnil postoj a zaujal snowboardistickou pózu a frajersky frčel dál.

Bylo to ale jen oddalování nevyhnutelného.

Když se letmo ohlédl přes rameno, uvědomil si, že tímto tempem ho rakety dostihnou dřív, než je stihne svými kličkami zlikvidovat nebo dorazit do údolí.

Jestli chtěl přežít, musel něco udělat.

Rychle prohrábl kapsy svojí značkové termobundy a v jedné z nich nahmatal malou plechovou krabičku s nouzovým vybavením pro pobyt v horách. Nikdy bez ní nevycházel, když šel sám lyžovat do pustiny.

Standardní součástí těchto „křtů“ byla samozřejmě i světlice. Byl div, že si na to Mark nevzpomněl dřív. Teď, když ji nahmatal, mu to vlilo do žil trochu naděje. Zatímco manévroval po srázu a umiňoval si, že jestli se z tohohle dostane vcelku, tak už se nikdy nebude věnovat extrémním zimním kratochvílím a adrenalin bude doplňovat pouze hrou šachů s profesorem Gonzalesem, vyňal z krabičky jednu signalizační světlici.

Zmrzlé prsty sice volaly po rukavicích, ale nebyl čas dopřát jim pohodlí.

Smrt měl za krkem.

Za jízdy se k raketám lehce natočil a okamžik jim čelil tvrdým pohledem. Nezastavilo je to, ale Mark těch několik sekund stejně věnoval spíš pozorování horizontu, odkud lovci přicházeli. Stále nikoho neviděl, a přitom by tak rád pohlédl nepříteli do jeho ocelově studených očí. S hněvivým výkřikem, který mu stejně od úst vyrval vítr, vystřelil.

Červená světlice svůj úkol splnila, jak nejlépe uměla. Vyletěla naproti svým technologicky dokonalejším bratříčkům a zazářila jim přímo před nosem. Teplo vydávané její hlavicí splnilo účel a odvedlo čtyřčlennou smečku ze stopy kořisti. Jako jedna změnily střely prudce svoji cestu a slétly se k světelnému ohňostroji nad sněhovým polštářem.

Tam konečně došly smyslu své existence a hromadně explodovaly. Mark smykem zastavil svoji lyži a se zadostiučiněním pozoroval, jak se z prskajícího ohnivého kotouče oddělují prskavkovité gejzíry.

Po chvilce bylo po všem a připomínkou perných chvilek se Markovi stala jen hromádka zčernalého hořícího šrotu v důlku roztátého sněhu.

Do nastalého ticha tetelícího se v pocitu vítězství hory zaduněly v odpověď a Stone si s hrůzou uvědomil, že už měl v životě i lepší nápady. Země pod nohama se mu najednou začala chvět. Na obzoru nad ním se objevila obří sněhová tsunami a řítila se mu přímo v ústrety.

Proti lavině neměl šanci.

Rozhlédl se, ale široko daleko nebylo místo, kam by se mohl schovat. Stromy před ním se pod tlakem lámaly jako třísky a údolí bylo sice na dohled, ale pořád daleko jako život sám. Za několik vteřin bezbranného agenta SDPP smetla živelná sněhová vlna a ještě chvíli se s ním valila po úbočí Mount Evans. Teprve po několika dalších kilometrech se zastavila, ale když se vířící sníh usadil, po Stoneovi na něm už nebylo ani stopy.

„Sbohem, kapitáne Stone,“ řekl nostalgicky muž stojící na jednom z horských vrcholků a odložil dalekohled. Pak si upravil svoji sněhobílou ušanku, naposledy se nadýchl vanilky a nastoupil do vrtulníku.

Jeho zlaté rolexky ukazovaly ten správný čas.

2.

Tělo na čerstvě povlečeném lůžku nadnášelo sanitární pokrývku rytmickým zdvíháním lehce ochlupeného hrudního koše, kolem jehož levé bradavky byl rozestaven celý šik přísavek. Z nich se stahovaly svazky jemných drátů přímo do obludně vypadajícího přístroje, jehož jediným viditelným účelem bylo pravidelné, ale o to více efektní zapípání.

„Podle mne je už všechno v pořádku,“ odvrátil se od přistaveného monitoru muž v doktorském plášti a začal sondy odlepovat.

„Vidíte, a já myslel, že je to moje poslední hodinka.“

„Kdepak, generále,“ usmál se dobrácky lékař. „Vy máte tuhý kořínek.“

Khov shodil své masité nohy z postele a zaplul do připravených trepek.

„To jsem rád. To víte, nemůžu si dovolit být nějak vážně nemocný. Služba má teď mnoho povinností, které si vyžadují můj osobní dohled.“

Doktor Hochstapler se vědoucně usmál. Znal tenhle komplex. Měli ho většinou lidé, kteří si nedokázali představit život bez svého milovaného povolání a schovávali se za to, že jejich práce naopak potřebuje je.

„Tak to prr, generále,“ usměrnil Khova. „Svoji sekretářku jste tím srdečním záchvatem pěkně vyděsil. Měl byste se nejmíň několik dní šetřit.“

„Zlatá Peggy,“ povzdechl si generál a odporoučel se za paraván u okna, aby se převlékl. „Měl jste vidět, jak byla bledá. Ta snad měla infarkt taky.“

Tato elegantní odpověď dala doktorovi dostatečně najevo, že apel na to, aby se generál šetřil, má stejný účinek jako házení hrachu na zeď, a tak jen s povzdychem vyplnil hlášení pro centrální ministerstvo.

„Ještě vám musím odebrat krev,“ křikl při psaní, „tak si neberte sako!“

Khov za zástěnou něco nespokojeně zabručel, ale když se vynořil ven, měl skutečně sako obleku přehozené přes ruku. „Říkal jste, že jsem OK!“

„Teď ano,“ souhlasil Hochstapler a natáhl se pro injekční stříkačku. „Ale nechceme zanedbat něco, co by vás později odtrhlo od práce, že?“

Generál poslušně natáhl ruku a vyhrnul si rukáv košile ze svého zavalitého předloktí. Velitel SDPP byl veliký muž nejen poměrem moci, jakou vládl.

„Jak dlouho už máte tyhle problémy?“ zeptal se doktor, zatímco soustředěně zabodl jehlu do žíly. Zaznamenal při tom, že překvapivou část Khovova objemu netvoří tuk, jak by si na první pohled pomyslel, ale svaly.

„Ani nevím,“ odsekl generál neurčitě a zamračil se. „Proč se ptáte?“

„No, vaše sekretářka naznačila, že se poslední dobou necítíte dobře.“

„Je pravda, že v posledních měsících je práce víc. Ta rekuperace Galdoru a…“

„Takže tak dva měsíce?“

„Asi,“ připustil Khov neochotně. „Ale teď už to bude lepší. Pro zbytek dne si dám volno. Zavolám Peggy, ať přesune všechny schůzky na zítřek.“

Hochstapler zdvihl významně obočí a nepravidelně si zaťukal na hruď.

„No dobrá,“ vzdychl Khov. „Tak teda na pondělí. Spokojený?“

„Budu muset,“ vytáhl doktor jehlu z žíly a očistil ránu. „Tohle si tam chvilku držte a stiskněte to, ať nemáte modřinu,“ podal mu tampon. „Tak, to je všechno, generále, a při vší úctě, doufám, že vás hned tak neuvidím!“

„Nápodobně.“

Doktor počkal, až za sebou jeho klient práskne dveřmi, a teprve pak odnesl stříkačku s odebranou krví k laboratornímu stolu. Odstranil kryt injekce a většinu krve přelil do zkumavky. Tu pečlivě zapečetil, označil jménem, číslem sociálního pojištění pacienta a adresou Státního medicínského ústavu profesora Gonzalese a vložil do potrubní pošty.

Ve stříkačce ale stále několik kapek karmínově rudé husté tekutiny zbylo. Hochstapler si spokojeně olízl rty a vytočil na videofonu tajné číslo.

***

Jakkoliv by to na sobě nedal nikdy znát, po odchodu z ordinace toho namyšleného doktora se Khovovi ulevilo. Srdce měl stále jako zvon. Bylo však pravdou, že poslední dobou mu opravdu nebylo dobře, a začínal se bát nejhoršího. Už mu ani nepomáhala ta medicína, kterou mu Peggy každý den podle svého osvědčeného receptu na dodání energie s láskou připravovala. Musí zvolnit, v tom měl ten doktůrek pravdu.

Generálovu myšlenkovou renesanci přerušil hvizd náramkových hodinek.

„Slyším,“ aktivoval Khov hlasem jejich display a podezřívavě se podíval do vystrašených očí strážkyně své kanceláře. „Co se stalo, Peggy?“

„Volala slečna Swensonová,“ zamrkala sekretářka skrz skla svých tlustých dioptrických brýlí a zpoza nemoderních obrouček se jí vyvalily slzy. „Mark měl na Paradise vážnou nehodu. Nevědí, jestli to vůbec přežije.“

Khov okamžitě zapomněl na předsevzetí, že se bude šetřit, a rozběhl se nemocniční chodbou plnou pochrchlávajících lidí k východu.

***

Chodby nemocničního komplexu Paradise City naopak zely prázdnotou. Sem lidé většinou nejezdili stonat. Na těch pár zlomenin a vyvrtnutých kotníků většinou stačily místní ambulance a do hlavního města planety se sjížděly jen ty nejvážnější případy.

Málokterému se ale dostalo pozornosti těch nejvyšších míst a vládních kruhů. Na stav pacienta 1701-F se dotazoval i telegram z převážně oválné kanceláře prezidenta Cliftona, a tak se sestra v recepci ani nemusela koukat do záznamů v počítači, aby toho mohutného plešatého pána s mongolskými rysy a tlustými rty nasměrovala ke správnému pokoji.

Generál s těžkým srdcem kráčel dlouhou chodbou a chystal se na nejhorší. Nic ho však nemohlo připravit na pohled, jaký se mu po vstupu do pokoje naskytl.

Po návratu ze žádné z misí neviděl svého agenta v zuboženějším stavu.

Mark ležel v bezvědomí na lůžku za skleněnou přepážkou, oddělující návštěvní část pokoje od té antiseptické. Vypadal jako pavouk, který číhá na svoji oběť uprostřed sítě. Jenže tenhle pavouk byl polomrtvý a síť tvořila pavučina hadiček a kabelů, dodávajících mu do těla živiny udržující ho při životě. Na obličeji měl připevněnou kyslíkovou masku, a i přes ni bylo vidět, jak má bledou a promrzlou pleť.

Na židličce před přepážkou seděla Elsa, s hlavou složenou v dlaních.

Když Khov vešel, trhla sebou a s leknutím zdvihla hlavu. Po spatření jeho monstrózní postavy se jí však ve strhaných a unavených rysech objevila úleva.

„Generále!“ vyskočila a přiběhla k němu. „Jsem tak ráda, že jste tady!“

„Co se stalo, děvče?“ objal ji a otcovsky přivinul. „Jak je Markovi?“

Elsa zavzlykala, potáhla nosem a otřela si hřbetem ruky už tak rozmazané stíny. Raději si celý obličej otřela kapesníkem, malovat se nemělo cenu.

„Odpoledne si vyrazil do hor zalyžovat,“ řekla mezi posmrkáváním na jeho sudovité hrudi. „Chtěl, abych jela do Mount Evans s ním, ale volali mi z podniku a musela jsem řešit nějaké problémy…“

Generál vyndal z kapsy kapesník a nahradil jím klopu svého saka.

„Jel tedy sám. Stejně chtěl lyžovat až u vrcholků, a na to se já necítím,“ pokračovala Elsa. „A pak mi volali, že měl nehodu. Zavalila ho lavina.“

„Jak to, že ho nikdo nevaroval? Vždyť mají meteorologické satelity!“

„Starosta vesnice na úpatí říkal, že tu lavinu způsobilo nějaké hřmění. Nedalo se to předvídat. Místní lidé prý slyšeli krátce předtím v horách rány.“

„Vědí, od čeho pocházely?“

„Ne. Lavina se valila několik kilometrů a smetla všechno, co jí přišlo do cesty.“

„To měl štěstí, že ho vůbec našli,“ zachmuřil se generál a podíval se přes sklo na zuboženého přítele. „Jak dlouho byl pohřbený pod sněhem?“

„Několik hodin.“ Elsa se musela opět posadit, nohy jí vypovídaly službu. „Mark byl pohotový a vystřelil krátce předtím, než ho to zavalilo, světlici. Záchranáři se ho vydali hledat hned jak se sníh usadil.“

Mark dál klidně, bez hnutí ležel na lůžku a přístroje mu dodávaly do plic vzduch. Jeho mozek teď sice nepracoval naplno, dlouhá odluka od vzduchu ho poslala do hajan, ale žil. Prozrazoval to však jen biomonitor nad jeho hlavou.

„Co říkají doktoři?“ zeptal se po chvilce mlčení Khov. Měl sevřené hrdlo a bál se odpovědi, ale tu otázku položit musel. „Kdy se probere z komatu?“

„Nikdo mi to nechce říct,“ zavřela Elsa oči a těžce polkla. „To je na tom to nejhorší. Nikdo neví, jak vážně je mozek poškozený, a nedá se prý dělat nic jiného než čekat.“

Generál přikývl. Něco podobného očekával, něčeho podobného se bál.

„Počkáme,“ řekl nakonec smířeně. „Přinejmenším mu to všichni dlužíme.“

3.

Výtah se zastavil v jednom z nejvyšších pater luxusního mrakodrapu v samém středu města a vypustil ze svých červeným plyšem polstrovanýeh útrob jediného pasažéra. Muž s kaštanovými vlasy se obezřetně rozhlédl, jestli ho někdo nesleduje, a svižnou chůzí přešel chodbou k apartmánu, na jehož dveřích byla jednoduchá tabulka se jménem partaje.

Otevřel si pomocí kreditní karty, vešel do Stoneova bytu a rozsvítil. Světlo bodových halogenových lamp ozářilo drahý interiér bytu, který poměrně nedávno prošel zevrubnou, bohužel nucenou rekonstrukcí.

Žena, která tu na něj čekala, si musela zastínit své krásné tklivé oči.

„Elso,“ vykřikl Ray, „proč tu čekáš potmě!“

„Lépe se mi tak přemýšlí,“ pokrčila Markova přítelkyně smutně rameny a třesoucí se rukou si zapálila cigaretu. „Taky lépe cítím jeho vůni a představuji si, že je tu se mnou,“ obsáhla gestem pokoj. „Ale není.“

Ray za sebou zavřel dveře. „Jak je mu?“ zeptal se tiše.

„Pořád stejně,“ pokrčila rameny. „Za celou tu dobu se ani sám nepohnul. Jsou u něj ti nejlepší doktoři celé Unie a všichni říkají to samé. Možná…“

„Jsou to jenom dva týdny,“ pokusil se ji ukonejšit, protože viděl, jak se jí začíná třást brada. „Vždyť říkali, že to může trvat několik týdnů.“

„Nebo několik let,“ opravila ho s pláčem na krajíčku. „Bože, jsou to ty nejdelší týdny, jaké jsem kdy prožila! Nemůžu jíst, spát, ani pracovat…“

„Přesto vypadáš dobře.“

„Lichotníku,“ ovládla se bohatá průmyslnice. „A co teď děláš ty?“

„Slíbil jsem generálovi, že ho nenechám ve štychu. Stejně se potřebuju nějak zabavit, když tu Mark… když je… postavený mimo službu,“ vyhnul se android ožehavému tématu. „Vzal jsem si na starost čerstvé nováčky z Akademie SDPP a dělám jim něco jako instruktora.“

„Nedokážu si tě představit jako učitele,“ ušklíbla se. „Profesor Ray…“

„Proč ses vlastně chtěla setkat?“ zamyslel se najednou Ray a zamračil se. „Myslel jsem, že zůstáváš na Paradise, dokud se Mark neprobere?“

„Stavila jsem se tu jen pro pár věcí a… chtěla jsem tě o něco poprosit.“

„O cokoliv.“

Elsa Swensonová přimhouřila oči a dlouze potáhla ze své cigarety.

Nikdy předtím nekouřila, ale stres, napětí a obavy o život jejího milence ji k této nectnosti přinutily. V Markově bytě popelníky nebyly, a tak popel odklepla do prázdné květinové vázy. To, o co se chystala androida požádat, přesahovalo jeho naprogramování, ale doufala, že loajalita, kterou si u něj Stone vysloužil, mu pomůže program překonat.

„Nebyla to nehoda,“ řekla nakonec. „Myslím, že to byl pokus o atentát.“

„Cože?“

„Ta lavina byla spuštěná uměle,“ upřesnila. „Někdo se pokusil Marka zabít a málem se mu to povedlo. Sakra, možná se mu to opravdu povedlo!“

„Proč si to myslíš?“

„To hřmění, které lidé dole v údolí slyšeli, bylo pravděpodobně od nějakých explozí. A místní vyšetřovatelé přišli ha to, že Mark tu světlici vystřelil ještě předtím, než začala lavina padat. Potřeboval pomoct!“

„Říkala jsi to generálovi?“

„Ano, volala jsem mu z Paradisy,“ kývla. „SDPP s tím nemůže nic dělat, ani Vesmírná policie. Je to zcela v pravomoci té neschopné místní policie!“ Vrátila se ke stolu, kde seděla, když Ray přišel, a postavila¨na něj svoji kabelku. Z ní vyndala něco kovového, zabaleného v červeném šátku.

„Tohle našli o kousek výš po srázu,“ podala mu to. „Je to střep z rakety.“

„Jak jsi se k tomu dostala?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Královský gambit.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.