Příběhy naděje

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Heather Morrisová

Příběhy naděje – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Příběhy naděje

Heather Morrisová

Příběhy naděje

Jak najít inspiraci v každodenním životě

Text copyright © 2020 by Heather Morris

Originally published in the English language as Stories of Hope by Zaffre, an imprint of Bonnier Books UK

Translation © Eva Kadlecová, 2020

ISBN tištěné verze 978-80-264-3365-1

ISBN e-knihy 978-80-264-3447-4 (1. zveřejnění, 2020) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-264-3448-1 (1. zveřejnění, 2020) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-264-3446-7 (1. zveřejnění, 2020) (ePDF)

Christopheru Charlesi Berrymu, mému pradědovi, který mě jako první člověk učil naslouchat.

Pracovníkům v první linii po celém světě, kteří statečně bojují za naši bezpečnost a dodávají nám naději na lepší a světlejší budoucnost, kterou v době pandemie tolik potřebujeme.

Personálu, pacientům a jejich rodinám, s nimiž jsem měla tu čest pracovat v Monash Medical Centre v Melbourne. To vy jste mě naučili, co je to péče.

Úvod

Je 1. ledna 2020. Úsvit nového dne, nového roku, nové dekády. Naděje pro nás jednotlivě i kolektivně jako globální komunitu, že to bude „dobrý rok“. Slovy Lalea Sokolova, mého drahého přítele a muže, jehož mimořádný příběh jsem vyprávěla v Tatérovi z Osvětimi: „Pokud se ráno probudíš, je to dobrý den.“ Všichni si dáváme novoroční předsevzetí, nová i opakovaná z předchozích let, šeptáme je svým drahým a blízkým. Říká se, že když se o své naděje a sny na nadcházející rok podělíme, budeme mít větší šanci, že se uskuteční.

Ohňostroje předchozí noci, ať jsme je sledovali živě, nebo v televizi, už dohořely, večírky skončily a lidi si všemi možnými způsoby léčí kocovinu. Žiju v Melbourne, na východním pobřeží Austrálie. Letos nebyly naše oslavy nijak radostné a ohňostroje se na mnoha místech nekonaly. Dál máme svá přání, naděje a sny, ale i ty musíme krotit. Všichni si děláme starosti s požáry v buši, které začaly asi před týdnem a stále ještě zdaleka nejsou pod kontrolou. Vlastně jsou čím dál horší. Mnohem horší.

V průběhu dalšího týdne byla vyhlazena celá města, lidé přišli o životy, o domovy, o komunity. Dopady na flóru a faunu jsou zdrcující. Celý svět oběhly obrázky, na nichž se dva nejikoničtější symboly Austrálie – klokani a koaly – staly symboly zkázy a zoufalství. Nový Zéland, Kanada i Spojené státy poslaly své hasiče na pomoc v situaci, která se rychle změnila v celonárodní katastrofu. Tři z nich už se ke svým rodinám nevrátili – zahynuli, když se jejich letadlo zřítilo při shazování vodních bomb.

Celebrity z celého světa darovaly značné částky na pomoc postiženým. Malé děti se vzdaly školních prázdnin, aby mohly po ulicích prodávat domácí sušenky – cokoli, aby se vybraly nějaké peníze. Královská rodina tlumočila svou podporu a modlitby. Do Austrálie přijeli umělci z celého světa, aby tu uspořádali největší živou hudební a zábavní show všech dob. Hasičům a charitám založeným na pomoc obětem požárů se rozdaly miliony a miliony dolarů.

Několik týdnů se zdálo, že monstrózní požár nemůže nic zastavit: Přidávaly se k němu další, menší, které postupovaly od hor k moři. Doufejte v nejlepší, připravte se na nejhorší. V tomto případě byly tou nejlepší představitelnou variantou deště přímo biblických rozměrů. Všichni jsme se modlili za déšť. A on nakonec přišel. Nebesa se otevřela a pršelo mnoho dní, což pomohlo mnoho požárů uhasit. Další spoušť pak napáchaly povodně na vyprahlé půdě, které způsobily sesuvy půdy v oblastech oslabených ztrátou stromů, jež zemi stabilizovaly. Záplavy vyplenily malá města, zabily dobytek a domácí zvířata, připravily další lidi o domovy.

Události v Austrálii v lednu 2020 oběhly celý svět nejen proto, že k ničemu podobnému nikde jinde nedocházelo, ale i proto, že letní Austrálie na jižní polokouli byla jedinou zemí, která do nového roku vstoupila v plamenech. Severní polokoule se dosud vzpamatovávala z vlastního pekelného léta. Ale to nejhorší mělo teprve přijít. Právě v tomto podivném a znepokojivém čase jsme se naučili nová slova: koronavirus a Covid-19.

Od té doby se svět změnil k nepoznání, neuvěřitelně a nepochopitelně. Všichni jsme čelili a čelíme pandemii dosud nevídaných rozměrů; nejhorší, jakou si pamatuje kdokoli z dnes žijících lidí. Přivodila nám jednotlivě i kolektivně stres, o jakém se nám nezdálo ani v těch nejčernějších snech. Ztráty zaměstnání. Rozvody. Nemoci, ze kterých se mnozí zotavili až za dlouhou dobu, pokud vůbec. Smrt.

S moderními médii, konvenčními i sociálními, zůstane jen málokterý tragický příběh nezaznamenán. Jsou tady, neustále, čtyřiadvacet hodin denně, sedm dní v týdnu, abychom se k nim otáčeli zády a pak se obraceli zase zpět, tak nesmírná je naše potřeba přihlížet tragédiím. Dokázali jsme táhnout za jeden provaz, ale bohužel se také rozvrátit a odcizit. Jediným způsobem, jak jsou mnozí z nás schopni bojovat proti bolesti emocionálního, zdravotního i ekonomického utrpení, je schoulit se do klubíčka a mlčet.

Snažili jsme se starat jeden o druhého. Koneckonců jsme v jistém smyslu smečková zvířata, která přitahuje lidský kontakt a styky. Začali jsme ve svých změněných životních podmínkách hledat radost. Úsměv malého dítěte, které si neuvědomuje náš boj o přežití, může být obrovskou posilou v emocionální propasti. Potřeba vstát z postele a nakrmit domácího mazlíčka byla pro mnohé z nás tím, co nám pomohlo přežít další den. Izolace může mít, a také měla, na mnoho z nás zdrcující účinek. Kde je moje smečka? Kde je můj kmen? Pamatujte si tohle – jsou tu, stejně jako vy, a jen čekají na den, kdy budeme všichni moci říct: „Společně jsme to překonali. Teď jsme silnější.“ Vlna připomínek, že naši dědové za nás bojovali ve válce, zatímco po nás se nechce nic víc, než abychom seděli doma na gauči a sledovali Netflix, proměňuje v očích mnoha lidí trauma z donucení k izolaci v cosi směšného. Jak mi vždycky říkával Lale: „Jediné, co musíš, je ráno se probudit.“ Možná se teď po nás chce, abychom se probudili i v jiném slova smyslu.

Nemůže nám tím naše planeta naznačovat, že bychom měli zpomalit? Copak na nás už desítky let nekřičela, abychom se o ni lépe starali? Kolikrát nás ještě bude muset varovat, než ji konečně začneme poslouchat? Mnozí z nás už začali. Takřka v každé zemi na světě se vede úporný boj mezi vládami a vědci, v posledních několika letech čím dál zuřivější, na téma dopadu klimatických změn. Manifestují za ně úžasní, inspirující aktivisté, mladí i staří, kteří se snaží lidem u moci, a vlastně nám všem, vysvětlit, že je čas sklapnout a začít naslouchat své planetě.

Covid-19 je náš společný nepřítel, jenž nerozlišuje podle vyznání, politické či sexuální orientace, rasy ani věku; jeho dopad je citelný po celém světě. A přece jsme tváří v tvář tomuto neznámému, novému nepříteli dokázali učinit změny, které mají nečekaný a pozitivní přínos. Za pouhých několik týdnů této krize se k nám dostaly zprávy o čistším ovzduší a redukci znečištění po celé Číně i v mnoha evropských městech. Když nás virus donutil zůstat doma, rázem bylo čistější nebe i řeky. Měli jsme možnost vyhlížet ven na všechno, co nás tam čeká.

Zatímco píšu tyto řádky, dívám se z okna ven na ulici. Dnes tam nevidím auta a náklaďáky, ale lidi. Muže i ženy všeho věku, samotné i spolu, mnohé s malými dětmi, další v doprovodu psů. Chodí po ulici, povídají si; to poznám. Naslouchají si. Jejich psi poštěkávají na jiné psy schované za plotem, kteří však o své přítomnosti dávají hlasitě vědět. Lidé si udržují bezpečnou sociální vzdálenost a vzájemně se k sobě hlásí. Mnozí se zastavují, aby spolu prohodili pár slov. Co mi tyto interakce říkají? Že poprvé v naší živé paměti máme nějaký společný smysl. Společného nepřítele, jehož porazíme jen tím, že každý z nás udělá alespoň to málo, co je v jeho moci.

V době nejpřísnějších restriktivních opatření jsem z okna viděla, jak před nedalekým domem zastavila dodávka, vystoupila z ní mladá dívka a vytáhla zezadu krabici plnou potravin. Usmála jsem se navrch trčící francouzské bagetě, hollywoodskému klišé. Sledovala jsem, jak zaklepala na dveře, položila krabici na zápraží a udělala několik kroků zpátky. Starší paní, která v domě bydlela, ji musela vidět přijíždět, protože otevřela skoro okamžitě. Slyšela jsem, jak pořád dokola opakuje: „Děkuji, děkuji vám,“ a v jejím hlase bylo znát pohnutí. Kdybych v tu chvíli měla sama promluvit, měla bych s tím potíž. Dívka se široce usmála a se slovy: „Rádo se stalo, uvidíme se zase pozítří,“ odtančila zpátky k dodávce.

Když jsem o tom výjevu uvažovala, zjistila jsem, že nepřemýšlím ani tak o té starší dámě, jako spíš o té mladé dívce. Dělala dobrovolnici, protože přišla o práci? Byla to univerzitní studentka, která teď nemohla studovat, protože vysoké školy byly zavřené? A odkud byly ty potraviny, co dámě předávala? Pocházely z lidských darů, anebo je ta dívka sama zaplatila?

Nikdy přesně nevíme, co se odehrává v životech druhých lidí – snad kromě našich přátel a příbuzných. Co někoho přiměje vykonávat akty soucitu a velkorysosti? A co nutí jiné nadávat, mlátit kolem sebe, dokonce ubližovat těm, kteří se jim snaží pomoct? Při práci v nemocnici jsem se s touto reakcí setkala mnohokrát. Taky má dcera a zeť, oba policisté, ji viděli mockrát. Znovu a znovu mi to připomíná, že člověk nemá nikdy soudit druhého, dokud neušel míli v jeho botách. V půli tohoto roku vznítila brutální vražda George Floyda policistou ve Spojených státech vlnu hněvu a celosvětový požadavek, aby „na černých životech záleželo“ stejně jako na všech ostatních. Vždycky mi to připomene Laleova slova: „Nezáleží na tom, jakou máš barvu kůže, náboženské vyznání, etnicitu nebo sexuální orientaci, protože krvácíme všichni stejnou barvou.“ V tom trefil hřebíček na hlavičku. Jsme totiž, my všichni, lidské bytosti.

Právě teď není snadné ani nabízet své služby coby dobrovolník, protože si máme držet odstup od jiných lidí. Přesto to mnozí chtějí, potřebují dělat, chodí ven a pomáhají, kde a jak mohou. Pro osaměle žijící lidi bude izolace obzvlášť těžká, aspoň do té doby, než ta mladá dívka, kterou jsem viděla, bude moci vstoupit ke starší paní domů, pomoci jí nákup vybalit a uklidit, možná si s ní dát i šálek čaje a popovídat si. Mít odepřen intimní kontakt je obzvláště těžké – lidi potřebují fyzický kontakt, objetí, polibky od milovaných přátel, příbuzných či vnoučat.

V nadcházejících měsících, možná i letech, kdy bude nutné se přizpůsobit dopadům Covidu-19, se budeme všichni muset držet o krok zpátky a s jazykem za zuby. Ve všech světových zemích představuje už nyní velký problém nezaměstnanost a vše, co je s ní spojené. Některým lidem už se jejich kariéry nikdy nevrátí, budou si muset hledat jiné formy studia a práce. Dopad pro rodiny bude nesmírný, jak víme z období velké hospodářské krize. Ale současně také víme, že se dokážeme přizpůsobit, že si můžeme hledat jiný způsob života. Možná už nebude stejný, jako byl, a možná bude lepší. Naše globální rozhledy se na nějakou dobu pravděpodobně smrsknou na komunitu a bezprostřední okolí v místě, kde žijeme. To nemusí být vůbec špatné. Až se pak dáme znovu dohromady a budeme si navzájem vyprávět, jak jsme se s pandemií roku 2020 vypořádali, budeme si naslouchat a učit se, budeme se smát i plakat. Bude to nový svět a v mnoha ohledech bude i temnější, ale také je možné, že bude lepší. Teď je pravý čas přijmout to, co leží před námi, vyhnout se nostalgii po časech minulých a otevřít se nevyhnutelné změně, která leží před námi všemi.

Ano, jakmile porazíme Covid-19, průmysl se zase nastartuje, a aby se to stalo, budeme potřebovat mnoho nadaných lidí, kteří za nás budou pracovat. Ovšem nebylo by lépe moci dýchat na čerstvém vzduchu a ptát se, jestli by se průmyslu nedařilo lépe, když bude probíhat co nejvíc online, když sníží vypouštění emisí a dá si za cíl eliminovat je úplně? Jestli dovedeme být dost chytří, abychom porazili Covid-19, můžeme být dost chytří i na to, abychom se chopili této příležitosti a usilovali o čistší planetu. Postupně začíná vycházet najevo, v jakém rozsahu Covid-19 přímo souvisí s klimatickou změnou, a ve velmi krátkém časovém rámci se nám otevřely oči v tom, jak rychle lze dosáhnout čistšího a bezpečnějšího životního prostředí. Možná nastal čas, abychom se všichni zastavili a zaposlouchali do toho, co nám říká naše planeta. Ještě se jí dá pomoct, ale sama to nedokáže: My, kteří ji obýváme, s ní musíme spolupracovat. Musíme naslouchat své planetě.

Příběhy naděje jsou o naslouchání; o tom, jak nasloucháním druhým můžeme nalézt inspiraci v každodenních životech lidí okolo nás.

V den, kdy jsem se setkala s Lalem Sokolovem – bylo to pár týdnů po smrti jeho ženy – se mi svěřil, že by chtěl zůstat naživu dost dlouho na to, aby mi stihl vypovědět svůj příběh. Říkal, že netouží být se mnou, že pokaždé když zaklepám na jeho dveře, přeje si být se svou Gitou. Byla to slova, která mi často opakoval, až pak mi jednoho dne sdělil, že teď už doufá v něco jiného – že bude žít tak dlouho, jak bude třeba, aby mohl vyprávět a já naslouchat, abych mohla jeho příběh sepsat.

Neměla jsem na to žádnou kvalifikaci. Co jsem ale měla, ačkoli mě o tom v té době ještě ani nenapadlo přemýšlet, byla schopnost naslouchat. Skutečně, aktivně naslouchat. Den co den jsem chodila do zaměstnání na oddělení sociální péče v jedné velké melbournské nemocnici. Tam jsem se bavila s pacienty, jejich příbuznými, pečovateli, zdravotnickými profesionály: Oni mluvili, já poslouchala. Často nevěděli, co mají říkat nebo jak říct, co si myslí, co cítí – ano, šlo spíše o city než o myšlenky. Na tom ale nezáleželo. Když jsem mlčela a dala jim tak vědět, že nikam nejdu, že jsem tady, abych je vyslechla a pomohla jim, pokud to dovedu, často ta správná slova našli. Bylo pro mě výsadou být člověkem, s nímž se cizí lidé zapovídali, a příležitostně dokázat nějakou alespoň malou změnu v jejich životech v době velké tragédie nebo traumatu.

A nyní se mi této výsady moci naslouchat příběhům dostává díky čtenářům Tatéra z Osvětimi a Cilčiny cesty. S úžasem přihlížím výlevům nesmírných emocí, o něž se se mnou dělí, a dojímá mě vědomí, že vyprávění příběhu Lalea a Cecilie „Cilky“ Kleinové oslovilo tolik lidí, že čtení jejich příběhů mělo tak hluboký vliv na staré i mladé muže i ženy po celém světě a alespoň trochu jim pomohlo v temných okamžicích jejich životů. Upřímně doufám, že tím, že mi mohou psát a dělit se se mnou o svou naději, že se další den ráno opět probudí, a ten další znovu, mám opět možnost docílit této malé změny. Nemohu své čtenáře osobně vidět nebo se jich dotýkat, ale často jim přiřazuji obličeje, představuji si je i okolí, které mi popisují. Když čtu jejich dopisy, naslouchám i jim.

Došla jsem k uvědomění, že naslouchat je skutečné umění, a doufám, že po přečtení této knihy se i vy rozhodnete je aktivněji procvičovat. Mohu vám slíbit, že pokud to zkusíte, příběhy, které vyslechnete, vás změní – a bude to k lepšímu. Pouze když si vyslechneme příběhy druhých, můžeme se do nich doopravdy vcítit, dopřát jim hlasu, dodat jim naději, že na nich někomu záleží. Za jejich odvahu se nám otevřít a podělit se s námi o svou zranitelnost je musíme odměnit soucitem a musíme je povzbuzovat, aby to udělali znovu.

V této knize vám budu vyprávět, jaké pro mě bylo naslouchat svému milovanému pradědovi a jaká moudrost i zábava nás čeká v naslouchání těm, kdo jsou starší než my. Budu také mluvit o tom, jak důležité je naslouchat dětem. Sama jsem matkou a babičkou, a přestože si rozhodně nenárokuji patent na dokonalého rodiče (moje děti by jistě souhlasily), myslím si, že jsem se hodně naučila, když jsem svým dětem naslouchala a uznávala právoplatnost jejich myšlenek a pocitů bez ohledu na to, jak malicherné nebo triviální se mi v té době mohly zdát. Podělím se s vámi o další příběhy z času stráveného s Lalem a o to, co mě naslouchání jeho vzácné duši naučilo, ale i co jsem se naučila od mnoha dalších, kteří nalezli odvahu vyprávět mi o hluboce osobních a emocionálních obdobích svých životů. A taky se s vámi podělím o tu nejtvrdší lekci ze všech, jakou jsem se kdy naučila: Že nade všechny ostatní musí člověk umět naslouchat sám sobě.

Chci vám zde nabídnout několik tipů k tomu, jak aktivně naslouchat. Budete-li naslouchat a učit se, možná zjistíte, že jste najednou začali druhým nabízet naději. Tento kruh přijímání a sdílení životních příběhů nemá žádný začátek ani konec. Nikdo je nevlastní; ničí životní zkušenosti nejsou hodnotnější než zkušenosti někoho jiného. Vždycky jsou zcela jedinečné pro jednotlivce, ale budeme-li jim naslouchat, můžeme být my všichni o něco moudřejší, můžeme mít o něco víc soucitu a porozumění a můžeme obohatit vlastní životy tím, co nám druzí pověděli o těch svých.

Kromě vlastních životních zkušeností nemám žádnou kvalifikaci k tomu někomu radit, jak má žít svůj život nebo kudy se má vydat, když se ocitne na rozcestí; ani se nehlásím k žádné víře nebo náboženství. Jediné, co mohu nabídnout, je to, co jsem se naučila díky svému životnímu štěstí potkávat lidi, kteří byli ochotni mi vyprávět své příběhy – a díky své ochotě těmto příběhům naslouchat. Zní to jednoduše? Ano, taky je. Vyzkoušejte to.

1
Naslouchání moudrosti našich starších

Naslouchejte radám svých starších; ne proto, že mají vždycky pravdu, ale proto, že mají víc zkušeností ze svých omylů.

Děvenko. Říkal mi „děvenko“. Byl můj praděda a učil mě, jak naslouchat. Nejen jemu a jiným lidem, ale i všem zvukům kolem nás: zvukům zvířat, ptáků, strojů – anebo taky tichu. Někdy v životě není na světě nic sladšího než ticho. Když si ho vpustíte dovnitř, možná zjistíte, že jste najednou soustředění, klidní, spokojení s tím, kým jste a kde se momentálně nacházíte, tady a teď. Někdo tomu říká meditace; v poslední době se s oblibou používá výraz bdělá pozornost, mindfulness.

Vyrostla jsem na novozélandském venkově obklopená rodinou. To může mít své kladné i záporné stránky, ale pro mě to byla má realita, má výchova, nic jiného jsem neznala. Moji praprarodiče bydleli o dvě zahrady dál od domu, kde jsem žila já se svými rodiči a čtyřmi bratry. Byla jsem druhorozená, o dva roky a dva dny mladší než nejstarší bratr. Tři kluky, co následovali, jsem považovala za nutné zlo, které je nejlépe ignorovat. Osada Pirongia, kde jsme bydleli, se nedala nazvat městem, vlastně ani vesnicí. Nad námi se tyčila hora, podle níž byla osada pojmenovaná, a za humny jsme měli její svahy, les, řeky a potoky. Právě tam jsem utíkávala, často s nejstarším bratrem. Náš domov byl mléčný kraj, našim životům vládly krávy. Dojení dvakrát denně, telení, všechno, co souviselo se skotem, bylo součástí naší DNA. Kráva je dodnes moje oblíbené zvíře. Byli jsme soběstační se všemi potravinami, a co jsme neměli my, měl soused, se kterým jsme to vyměnili. Se sousedy se směňovala také práce. K mým nejmilejším vzpomínkám patří, jak jsem byla doma u sousedů, zatímco můj otec spolu s dalšími místními muži balíkoval seno, sel – zkrátka pomáhal, s čím bylo potřeba.

O mnoho let později, když jsem zhlédla film Svědek, který se odehrává v komunitě amišů v USA, jsem měla pocit, jako bych se vrátila do dětství. Přesně takhle to u nás chodilo. Soused pomáhal sousedovi, jen ta náboženská příslušnost chyběla. Nikdy mi nevadilo, že mě na každé školní prázdniny poslali k nějakým příbuzným, abych jim pomáhala na farmě. Měla jsem strýce a tetu, kteří žili asi dvě hodiny cesty od nás, vedli ovčí farmu a měli pět dcer. Na pohlaví tady nezáleželo – my holky jsme dělaly stejné práce jako muži. Jezdily jsme na koních a sháněly ovečky roztroušené po tisících akrů, vodily je do strouhy, kde se „máčely“ (koupaly v insekticidech), a do stodol, kde se stříhaly.

Mým dalším útěkem byla škola. Měla jen čtyři třídy a chodilo do ní necelých padesát dětí od první do šesté třídy, takže kamarádů nebylo nikdy nazbyt a pohlaví tu opět nehrálo žádnou roli. Hrát si s kamarády po škole nepřipadalo v úvahu, protože většina dětí do školy dojížděla a domů se potom vracela autobusem. Já a moji bratři jsme do školy chodili pěšky; naším směrem autobus nejezdil. Ranní procházky v zimě, kdy kaluže kolem ubohoučké silnice pokrýval led, mě vždycky naplňovaly ohromnou radostí. Pokaždé jsem rozbíjela led podpatkem boty, což mělo často za následek, že jsem zbytek dne strávila v mokrých botách a ponožkách.

Muži tady byli muži. A ženy byly, no, ženy, ale ne takové ženy, jakou jsem chtěla být já. Není nic špatného na tom, být matkou v domácnosti a hospodyní, pokud to tak chcete. Ale tehdy, v padesátých a šedesátých letech, si ženy jako moje matka, tety a další místní ženy, které jsem znala, na svůj životní úděl neustále stěžovaly. Záviděly mužům, i když doteď nevím proč – muži ve dne v noci pracovali a působili stejně smutně a nenaplněně jako jejich ženy. Jediný rozdíl mezi nimi, na který si vzpomínám, byl ten, že chlapi se ani neobtěžovali si stěžovat. Musím zopakovat, že jsem vyrůstala na novozélandském venkově, takže nevím, jak to měly ženy ve městech.

Jsem na Nový Zéland moc hrdá. Je to země, jež poskytla jako první stát na světě volební právo ženám; od roku 1997 měl už tři ženy-premiérky, což je zcela mimořádné. Jenny Shipleyová a Helen Clarková předcházely současné premiérce Jacindě Ardernové. Jacinda ztělesňuje všechno, co by měl mít dobrý vůdce, zvláště v této pohnuté době, kdy všichni žijeme v pandemii Covidu-19. Díky jejímu soucitu, její empatii a tomu, jak naslouchá lidu své vlasti, nám ji mnoho dalších států může závidět: Je vidět, je slyšet a naslouchá.

Děti mají být vidět, ne slyšet. To bylo motto doprovázející celé mé dětství. S výjimkou jednoho člověka – mého pradědy. Když o tom dnes přemýšlím, uvědomuji si, že vlastně nikdo jiný z celé rodiny neměl chuť nás děti někdy vyslechnout, a už vůbec ne naslouchat tomu, co bychom snad mohly mít na srdci; nikdy příliš nemarnili čas povídáním s námi, natož aby nám udělovali nějaké rady nebo moudrosti. Kromě mého pradědečka – a tu a tam i mého tichého, hloubavého otce, když ho člověk zastihl o samotě a v příznivé náladě.

Pak tu byla moje matka. Říká se, že vztah mezi matkou a dcerou bývá komplikovaný. Já bych ale ten svůj popsala spíš jako neexistující. Kromě toho, když mi dávala instrukce, co mám udělat, se mnou mluvila jen zřídka. O nějakém citovém poutu nemohla být řeč a pravidelně jsem se vzpírala, když mi nařizovala uklízet po bratrech a dělat jim obědy do školy. Dělat domácí práce a nestěžovat si u toho. Kráčela ve stopách své vlastní matky, mojí ovdovělé babičky, která žila přímo naproti nám přes malou silničku. Bratranci a sestřenice, strýcové a tety bydleli také nedaleko. Širší rodina byla roztroušená po celé té malé osadě.

Asi od deseti let jsem se měla pokaždé cestou ze školy zastavit doma u svých praprarodičů a zeptat se, jestli něco nepotřebují. Mezitím už za nimi byla matka a nechala jim tam večeři připravenou k ohřátí. Prababičku jsem zastihla vždycky uvnitř v domě, buď při drobných pracích v kuchyni, nebo později, když se jí zdraví zhoršilo, v posteli. Nikdy mi neměla příliš co říct. Hleděla na mě s lítostivým výrazem, stejně jako babička a matka. Byla jsem přece holka. Matka mi mnohokrát řekla, jak ji mrzí, že jsem se jí narodila, protože jako dívka jsem odsouzená ke každodenní dřině od rána do večera a k omezené svobodě. Moji bratři byli ti šťastnější, čekal je k objevování celý svět a všechny volby, které jsem já neměla.

Vzpomínám si, že když jsem dospívala, matka se zmiňovala o jednom nebo dvou místních chlapcích, s nimiž bych podle ní měla trávit víc času. Nechápala jsem, co tím myslí – vídala jsem se s nimi přece co chvíli. Bylo v pohodě s nimi strávit jeden den, ale ten další jsem s nimi být nechtěla. Jednou mi oznámila, že jsem pozvaná na večeři k sousedům. Na večeře jsme mimo domov nikdy nechodili. Jen příležitostně, když muži pracovali někde u sousedů na farmě, se sešly celé rodiny, aby společně pojedly, ale že bych měla jít někam na večeři sama, to bylo něco neslýchaného. Když jsem se jí zeptala proč, odpověděla, že proto, abych mohla pobýt nějakou dobu s jedním z jejich synů a lépe poznat jeho rodinu. Znala jsem je celý život, co dalšího jsem měla poznávat? Ale řeklo se prostě, že tam půjdu, a tak to taky bylo. Svěřila jsem se s tím staršímu bratrovi, který s tím chlapcem hodně kamarádil, a ptala se, co o tom ví. S přímočarostí sobě vlastní mi odpověděl, že se naše matky rozhodly nás dva dát dohromady; našim rodinám by se hodilo, kdybychom se vzali. A tak jsem udělala, co se po mně chtělo, a šla na večeři do rodiny toho kluka. Koneckonců jeho matka byla lepší kuchařka než ta moje.

Ale hned za rok, jakmile jsem si našetřila dost peněz, jsem utekla do Austrálie. Nebylo mi ani osmnáct. Dokud jsem se později nevdala a nenarodilo se mi potenciální vnouče, nehrála moje matka v mém životě žádnou roli. Pomohlo tomu i to, že jsem žila v jiné zemi. Dokonce i když jsem vyrobila další dvě vnoučata, získala univerzitní titul a našla si dobrou práci, pořád mě v dopisech oslovovala „paní Morrisová“. Nikdy nedošlo k žádným citovějším nebo osobnějším rozmluvám. Teprve z retrospektivy poznávám, jaké bylo pro mě štěstí, že jsem měla jako malá holka v životě aspoň jednoho člověka, jenž se mnou mluvil: svého pradědečka.

Toho jsem bez ohledu na počasí našla vždycky sedět na zadní verandě ve velkém pohodlném křesle, které bylo jen jeho, s nohama nataženýma na malé podnožce. Vedle něj stálo babiččino křeslo, ale ji jsem tam vídala jen zřídkakdy – snad tam sedávala přes den, když jsem byla ještě ve škole.

Pokaždé když jsem vyšla z kuchyňských dveří na verandu, bouchla za mnou síť proti hmyzu a praděda otočil hlavu. A jakmile mě uviděl, jeho tvář se hned rozjasnila a poplácal dlaní na babiččino křeslo, což byl pokyn, abych se k němu posadila. Uplynulo několik minut, než promluvil. Oba jsme hleděli na dvůr s ohromným vzrostlým kaštanem po pravé straně a zeleninovou zahrádkou nalevo, s ohradou, kde se pásla jejich „domácí kráva“, kolnami a přístřešky, garáží až docela vzadu a bránou s pěšinou, kudy jsem došla přes další dvě ovocné zahrady domů. Vedle kaštanu soupeřil se svým sousedem o dominanci vzácný tomel japonský. Když jeho listí začalo měnit barvu a ohlašovat tak konec léta, dozrály na tomelu plody. Plody tomelu, kaki, se však dají jíst, jen když je utrhnete tak zralé, že jsou skoro nahnilé – jinak se vám pusa doslova zkřiví trpkostí a budete okamžitě připraveni o všechny sliny.

Kaki bylo pradědovo oblíbené ovoce a o ten strom svědomitě pečoval. Jenže jeho plody si oblíbilo taky místní ptactvo. V kritickou dobu, kdy ovoce dozrávalo, proto děda ke strategickým větvím uvazoval provazy, na nichž visely kravské zvonce. Druhé konce provazů, které se táhly nějakých sto metrů přes celou délku dvora, byly uvázané k područce jeho křesla na verandě. Dnes už se můžu jen domýšlet, že tam zřejmě musel vysedávat celé dny několik týdnů, než tu nekonečnou bitvu s ptáky o dozrávající kaki dotáhl do konce. Když jsem po škole sedávala vedle něj, naše konverzace byla protkaná vyzváněním kravských zvonců, protože děda škubl koncem provazu pokaždé, když některý z prolétávajících ptáků u stromu jen zpomalil. Často mě vyzval, abych zatahala za některý provaz, a pak jsme se společně smáli, protože jsem zvonění vždycky odkládala až na poslední chvíli. Nechala jsem ptáky přiletět co nejblíž, aby se pak zase vyplašeně rozletěli, když ve vzduchu překročili pomyslnou demarkační čáru. Vypracovala jsem si dokonalé načasování. Můžu jen dodat, že při ochraně tomelu neutrpěl nikdy žádný pták újmu a já byla po pradědově boku nesmírně šťastná.

Byl jediný, kdo se mě kdy ptal: „Jak bylo ve škole, stálo za to tam chodit?“ Často jsem odpovídala: „Ani ne, dnes jsem se nedozvěděla nic nového,“ ať to byla pravda, nebo ne. Dělala jsem to proto, že jsem nechtěla vyprávět o sobě: Nemohla jsem se dočkat, až si vyslechnu nějakou další historku, kterou bude vyprávět on mně. Ale současně jsem mu byla vždycky vděčná, že se zeptal, protože mi to říkalo, že mu na mně záleží. Pak jsem jen tiše seděla se zatajeným dechem a čekala, až začne vyprávět, až se přede mnou začnou odvíjet kouzla.

Naše odpoledne s dědou často doprovázelo nejen vyprávění, ale i praktické ukázky. Míval po ruce nějaký artefakt, něco, o čem se mi chystal vyprávět. Jednou to třeba byla vzácná pohlednice se zlatými lístky a vybledlým rukopisem, kterou si přivezl z búrské války v Jižní Africe. Měl oštěp, o kterém mi řekl, že je to zbraň Zuluů; učil mě s ním zacházet, přestože měl stále ostrou a hrozivou špičku. Zatímco jsem ho držela v ruce v posvátné úctě, že svírám něco tak spojeného s dějinami, s místem tak vzdáleným od mého domova, děda se odmlčel a zadíval do nedaleké ohrady. Držela jsem oštěp tak dlouho, dokud se děda pohledem nevrátil ke mně, neusmál a nevzal si ho zpět. Když ale došlo na moje otázky, jak a kde k němu přišel, byl se mnou hotov raz dva. Utnul mě slovy: „Byla to strašná doba. Válka je hrozná věc.“

Zato když se jednalo o artefakty z našich vlastních dějin, z naší maorské historie, byl mnohem výřečnější. Tyhle věci většinou dostal jako dárky, a tak se se mnou rád dělil o to, kde, kdy a od koho je získal. Věděla jsem, jaká je to čest, že mi ty vzácné předměty, o nichž vypráví, vůbec svěřil, a během jeho vzpomínání jsem je opatrně držívala v rukou a obracela ze všech stran. Bylo to strhující. Mnoho z těch předmětů později putovalo do místního muzea. Vzpomínám si, jak jsem je tam jako mladá dospělá žena vídala ve vitrínách s kartonovou cedulkou, kde stálo, že jsou zapůjčené od jeho rodiny – a to jsem byla já, já byla jeho rodina.

Nikdo jiný z naší rodiny mi nic cenného nikdy nesvěřil. Když prababička hodně zeslábla a byla upoutaná na lůžko, jako hodná holka jsem se u ní cestou ze školy zastavovala a předčítala jí titulky z místních novin, které jí doručili předchozího dne. Na toaletním stolku měla odložených několik šperků, jednu dvě brože, nějaké korále a v malé krabičce dvouřadý perlový náhrdelník. Vždycky jsem vstala z kraje postele, kde jsem sedávala, abych pomalu odešla z pokoje, a přitom jsem přejela prsty po perlách. Sledovala mě jako jestřáb a říkala mi každý den to samé: „Nesahej mi na moje perly.“ A já na ně přesto každý den sáhla. Byla to taková naše hra. Když pár let nato zemřela, babička mi jednoho dne předala krabičku se slovy: „Na, chtěla, abych to dala tobě.“ Mám ji dodnes. Perly jsem nechala znovu navléknout a stále je nosím.

Dnes vím, že dávat fyzickým objektům smysl a význam je pevně vetkáno do naší kultury. Když jsme malí, plyšový medvídek nebo měkká deka se nám stává něčím, co psychologové nazývají přechodový objekt – fyzickým zástupcem pečovatele, jenž v sobě nese pocit bezpečí a reprezentuje pro nás milovanou osobu, když u nás právě není, takže dítě může snáze usnout samo nebo vydržet dál od domova. Později nám dospělým předměty silně evokují určité místo a čas. Mohou se stát neuvěřitelně uklidňujícími připomínkami pozitivních, příjemných zážitků – lidí, míst, událostí. Já mám prababiččiny perly. Jenže mi nepřipomínají ji, ale pradědečka. Pro starší lidi se tyto věci stávají mostem k minulosti. U dědy to bylo jasné a přímočaré: Mlčky mi podal věc a já věděla, že o ní bude mluvit. Nebylo třeba, aby dodával: „Mám ti vyprávět, jak jsem tenkrát…?“ A proto, jaký byl – plachý a nesmělý –, jsem věděla, že na něj nemám naléhat nebo se ptát na něco konkrétního, ale že ho mám následovat tam, kam se chce dobrat on. Tyto předměty byly drahocenné, posvátné, a v některých se také ukrývalo trauma – a tak jsem nějak věděla, že aby mi děda o určité věci vyprávěl, musí na to být připravený, a mohla jsem jen doufat, že se dozvím něco zrovna o tom, co mě zajímalo. Instinktivně jsem věděla, že mám čekat na tu pravou chvíli, až si děda najde cestu sám.

Ty předměty si vybavuju ještě dnes úplně jasně. Byla mezi nimi veliká nefritová maorská teslice (sekera), jejich jazykem toki, a opeřený maorský plášť. Ty dostal děda od místního náčelníka Kākahu. Pirongia, kde jsme bydleli, se dříve jmenovala Alexandra. Nedaleko odtud se vedly novozélandské války − konflikt mezi korunou a maorským lidem ohledně vlastnictví půdy. Vztah mezi Maory a Pakeha, tak se říkalo bílým lidem, byl desítky let velmi komplikovaný. Pro pradědu však komplikovaný nebyl – ten se s maorskými komunitami přátelil, pracoval s nimi a žil v souladu. Jejich úcta se těšila oboustranné vzájemnosti a hrála zásadní roli v jeho chápání a vztahu k maorské kultuře, o něž se se mnou rád dělil. Sama jsem byla častou a vítanou návštěvnicí místního marae, Mātakitaki Pā.

K vzácnostem patřily také dva dopisy napsané pradědovým rodičům lordem Kitchenerem z Jižní Afriky. Vysvětloval v nich, jak se stará o jejich nezletilého syna, který se ocitl ve válce, jíž se neměl nikdy zúčastnit. Pradědovi rodiče, moji prapraprarodiče, museli být nesmírně šťastní, když dopisy dostali, protože se o svého syna na vzdáleném kontinentě − místě, o němž prakticky nic nevěděli – museli hrozně bát.

Sedávala jsem, držela ty drahocennosti a poslouchala. Nikdy jsem dědu nepřerušovala, pokud se mě na něco nezeptal. A když se ptal, neměla jsem nikdy pocit, že se mě snaží napálit, tak jako tomu často bývalo u učitelů a rodičů – dokaž mi, žes mě poslouchala. Když se mě praděda zeptal, proč si myslím, že Britové bojovali v Jižní Africe, a já odpověděla: „Nevím, nic z toho, cos mi řekl, to nevysvětluje,“ usmál se, přikývl a dodal: „To proto, že to nevím ani já sám, a to jsem tam byl.“ Jednou dokonce řekl, že doufá, že na to jednoho dne přijdu a povím mu to. Také pro něj bylo mimořádně důležité, abych znala a chápala boje, jež se vedly přímo v místech, kde jsme bydleli, mezi Maory a Brity. Že Britové neměli vůbec žádné právo přijít do téhle nádherné země a myslet si, že si ji prostě přivlastní. Byl na Maory pyšný, že proti nim šli do boje a, jeho slovy, hnali ty prevíty zpátky do Anglie. Vždycky jsem měla pocit, že mé odpovědi bere vážně a respektuje je, nikdy, nikdy je nekritizoval, prostě jen přikývl hlavou na znamení, že mě slyšel. Proč bych někomu takovému nechtěla naslouchat?

Mnohokrát, když mi něco odvyprávěl, se odmlčel a dodal: „Jen vedle mě seď a poslouchej.“ A tak jsme seděli a já si nejdříve myslela, že posloucháme ticho. Ale pak jsem se pomalu naladila na zvuky kolem sebe, zvuky tak důvěrně známé, že jsem je už téměř nevnímala: Ptáci, vzdálený štěkot farmářských psů, cinkání prababiččiných talířů a hrnců, někdy doprovázené klením; domácí kráva Daisy čekající s bučením v ohradě, až ji moje matka přijde podojit. A pak tu byly ty překrásné okamžiky, kdy bylo doopravdy ticho; slyšela jsem pouze tlukot vlastního srdce a dědův těžký dech.

To byly chvíle, kdy jsem se na toho velikého, krásného starého pána podívala a zjistila, že sedí se zavřenýma očima a úsměvem na tváři a jeho dech se zklidnil a ustálil. A tak jsem také zavřela oči a naslouchala ničemu a měla pocit, že si my dva právě navzájem sdělujeme něco velice hlubokého. Při vzácných, ještě výjimečnějších příležitostech jsem ucítila, jak položil svou ruku na mou, a byla jsem naplněna potěšením a štěstím, jak jsme tam tak seděli jako jedna bytost, dokud nás něco nevytrhlo, nějaký zvuk, jenž nás oba rázem vrátil do reality, nebo prababička, která se objevila na verandě a celé kouzlo tak přerušila. Vždycky mi pak řekla, ať honem peláším domů. Podívala jsem se na dědu, co tomu řekne. Reakce byla různá od „Tak už běž, děvenko“ až po vyzvání manželky, ať se vrátí dovnitř, protože jsme spolu my dva ještě neskončili. To jsem se pak cítila jako ten nejdůležitější člověk na světě. Tenhle ctěný, respektovaný stařešina – nejen v mé rodině, ale v celé naší komunitě (sloužil v Pirongii několik období jako starosta) – chtěl trávit čas se mnou.

Náš společně trávený čas ukončil každý den stejně – řekl mi, že kdyby lidi přestali mluvit a víc poslouchali, byli by chytřejší. „A teď běž, děvenko, uvidíme se zítra.“ Věděl, že tam budu jako na koni. Ne z nějakého smyslu pro povinnost k rodině, ale prostě proto, že mi s ním bylo moc dobře. Když jsme stáli vedle sebe, připadala jsem si jako trpaslík. Byl tak veliký, že se ho proto moji mladší bratři báli. Pro mě tím však byl o to víc můj ochránce – skutečný něžný obr.

Na láskyplné chování se u nás v rodině příliš nehrálo, takže jsem ho nikdy nepolíbila ani neobjala. Jen on sám mě někdy vyzval k doteku, když položil svou ruku na mou.

Jako dítě jsem vždycky všude běhala, ale když jsem odcházela od pradědy, kráčela jsem přes zahradu tak pomalu, jak jen to šlo. Prošla jsem bránou a loudala se stezkou mezi sady, neochotně, protože náš společný čas byl u konce. K domovu jsem se blížila s vědomím, co mě tam čeká. Ještě chvíli a ze všech stran mě obklopí zvuk mých soupeřících bratrů – neustále se prali jako všichni kluci – a matky, která na ně marně křičela, když byly jejich souboje čím dál tvrdší. Tady nikdo nenaslouchal – sobě navzájem, a už vůbec ne mně. Dokud jsem se držela mimo matčino zorné pole, byla jsem v domě neviditelná. Nikdy jsem se neúčastnila hádek a soubojů, jimž se bratři věnovali každý den. Nechávala jsem si v pokoji pootevřené okno, abych tudy mohla vklouznout dovnitř, aniž bych musela projít zadními dveřmi do kuchyně, kde převážně žila naše matka. Mohla jsem se spolehnout na staršího bratra, že mi strčí hlavu do dveří a řekne mi, že je čas, abych prostřela stůl k večeři, což byl úkol vyhrazený pouze mně. Uklízení stolu po jídle a mytí nádobí se rovněž považovalo za ženskou práci. Velmi často mi však buď starší bratr nebo otec s nádobím pomáhali. U stolu bylo mluvení zakázáno, pokud se nás jeden z rodičů na něco konkrétně nezeptal, a jak už jsem říkala, panovalo nepsané pravidlo, že my děti nemůžeme říct prakticky nic, co by stálo za to poslouchat.

Pravda je, že doma nás od nějakého naslouchání otevřeně odrazovali. Když se někdy stalo, že matka mluvila s někým jiným z rodiny nebo návštěvou a já se u nich zastavila, okamžitě se na mě otočila a obvinila mě ze „špehování“. Řekla mi, ať si pospíším a hned odejdu z místnosti; vykázala mě, aniž by mi dala příležitost alespoň pozdravit.

Jako na zvídavé dítě, které už tehdy instinktivně chápalo hodnotu příběhu a naslouchání tomu, co říkají druzí, to na mě mělo přesně opačný účinek. Chtěla jsem vědět, o čem si to dospělí povídají, chtěla jsem vědět všechno. Cítila jsem, že jsou věci, které nemám slyšet, a to ještě posilovalo moje odhodlání přijít jim na kloub. Věděla jsem o vlastní rodině tak strašně málo, a přitom bylo jasné, že si mezi sebou šušká spoustu tajemství.

V den, kdy jsem vyslechla matku s babičkou mluvit o smrti otce jedné mojí kamarádky, jsem prožila skutečný šok. Kamarádka už dva dny nechodila do školy, ale důvod nám nikdo nesdělil. Nikdy jsem nepochopila, proč mi to nemohli říct, abych ji mohla utěšovat. Trvalo několik týdnů, než se do školy vrátila, a potom mi vyprávěla, že musela zůstat doma a starat se o mladší sourozence, protože její matka vůbec nevycházela z pokoje. Pak přicházela do školy stále méně. Když jsem se zeptala matky, proč podle ní moje kamarádka nechodí do školy, odpověděla jen, že jsou důležitější věci než chodit do školy, když je třeba se o někoho postarat, a že do toho nemám strkat nos. O smrti kamarádčina otce se přede mnou nikdy přímo nezmínila.

Jednoho dne mi došlo, že jsou to právě ženy z mé rodiny – moje matka, babička, tety –, které mi nikdy nic neříkají a také nikdy neposlouchají nic, co říkám já. Můj otec nebyl tak povídavý jako praděda, ale přesto byl mně, své jediné dceři, vždycky dobrým posluchačem. Když jsem ho zastihla samotného, v dobré náladě, někdy k večeru – a zvlášť když u toho nebyla matka –, povídali jsme si.

Zdálo se, jako by měl potřebu se mi omlouvat za to, jak se ke mně chovala matka, snažil se mi vysvětlit, že má s výchovou pěti dětí moc práce a že si sama nepřeje, abych jednou vedla stejný život jako ona. Mně to nikdy nedávalo smysl. Táta byl podobně jako praděda mírný, tichý člověk, kterého jsem nikdy neslyšela zvýšit hlas. Kdykoli mohl, o víkendech nebo školních prázdninách, snažil se trávit čas se mnou a mým starším bratrem, bral nás na procházky po ohradách a vyprávěl nám útržky ze svého života ještě ve Skotsku. Měl pevnou morálku a smysl pro to, co je správné a co špatné. Nenáviděl klepy. Jednou jsem na něj byla moc pyšná. Nakukovala jsem zpoza rohu do kuchyně, kde seděla matka s babičkou a probíraly klevety. Sledovala jsem, jak otec vešel do místnosti, nalil si sklenici mléka, stál a popíjel ho, zatímco dvě ženy zcela ignorovaly jeho přítomnost.

Stál tam jen minutu nebo dvě, ale co slyšel, se mu očividně nelíbilo. Nakonec jsem zaslechla, jak říká babičce, že zlomyslných řečí už bylo dost a že je čas, aby šla domů. Babičku to urazilo. Vstala a došla k němu, křičela na něj nadávky, obviňovala ho, že je outsider, který sem nepatří. Klidně jí zopakoval, ať jde domů. Babička popadla z lavice talíř od večeře a rozbila mu ho o hlavu. Řekl jen: „Rozhodně je čas, abyste už odešla.“

Matka běžela za babičkou ven, omlouvala se jí a říkala, že to tak nemyslel. Já vešla do kuchyně a zeptala se táty, jestli mu nic není. Zářivě se na mě usmál, řekl, že je mu skvěle a že ona – babička – už tohle zřejmě chtěla udělat celé roky. Pak jsme spolu uklidili ten rozbitý talíř.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Příběhy naděje.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.