1spisy
Ladislava
Grosmana

Obchod na korze
Nevěsta
Z pekla štěstí

Ladislav Grosman

Vychází za laskavé podpory Ministerstva kultury ČR.

© Ladislav Grosman – dědicové/heirs, 2020

© Editor Marie Havránková, 2020

© Graphic & Cover Design Luboš Drtina, 2020

© Filip Tomáš – Akropolis, 2020

ISBN 978-80-7470-296-9

ISBN 978-80-7470-297-6 (MOBI)

ISBN 978-80-7470-314-0 (ePUB)

ISBN 978-80-7470-198-6 (soubor)

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Grosman, Ladislav, 1921–1981

Obchod na korze ; Nevěsta ; Z pekla štěstí / Ladislav Grosman. – Vydání v tomto souboru první. – Praha : Filip Tomáš – Akropolis, 2020. – 1 online zdroj. – (Spisy Ladislava Grosmana ; 1)

ISBN 978-80-7470-297-6 (online ; pdf)

* 821.162.4-32 * 821.162.4-31 * 821.162.4 * (0:82-32) * (0:82-31) * (081.1)

– Grosman, Ladislav, 1921–1981

– slovenská literatura – 20. století

– slovenské novely

– slovenské romány

– sebrané spisy

821.162.4 – Slovenská literatura [25]

Obsah

1. Obchod na korze

2. Nevěsta

3. Z pekla štěstí

4. Ediční poznámka

Obchod na korze

1

Už vyprchal z mračen hněv náhlé bouřky. A vítr využil svou příležitost, zapřel se do nich, dul a doléhal, pohrával si s nimi, takže měnily svůj tvar i místo a pluly, kudy se dalo. Na obloze se vytvářela modrá oka, prosvětlená sluncem i odleskem ohnivých úderů, které přicházely ze země.

Kladiva bušila do kovadliny, údery zněly jasně a svátečně, jako těžké zvony ze vzácného bronzu. I čápa v povětří povzbudily. Zamával radostně křídly, a využívaje příznivého proudu, rozhodl se zkrátit si cestu k hnízdu. Plavně se spustil nad kostelní věž, nad šindelové i plechové střechy roztroušených domků, ještě si vzlétl pro jeden pohled nad městečko mezi horami, a pak již šikmou čarou klouzal přímo k cíli své cesty, jakoby povzbuzen hlásky z chodníků: „Letí, letí, čápi letí, letí, letí, nesou děti.“ Černobílý pták napřáhl nohy, zamával křídly a dosedl na střapaté hnízdo poblíž kovářské dílny.

Pak už se mohly děti klidně dívat na vousatého kováře v mohutné kožené zástěře, na jeho kouzelnicky odvážné pohyby, když popadl nohu koně. Nezkušené hříbě škublo hlavou, všelijak se vzpíralo, chtělo utéci před násilnickým zacházením. Kobyla zapřažená do žebřiňáku několik kroků odtud hněvivě zaržála. Hříbě se vzepřelo zásahům knejpu a ohně.

Z páleného kopyta se vznášely stočené proužky modravého dýmu. Kovář okřikl děti: „Táhněte! Zmizte odtud, hrát si můžete jinde!“ Jako kdyby mu stály v cestě. Když je však kovář Balko v ráži, je lépe se mu vyhnout. Děti se stáhly, neodpustily si však posměšnou říkanku:

Síra, peklo, černý smrad,

strejda kovář z koně spad,

upad na pupek

a kůň mu utek!

Začal jeden a vykřikovaly všechny, i ten nejmenší. Bylo jich sedm, mihotaly se při hře, samí bosí usmrkánkové, vnoučata bubeníka ze dvora, ratolesti trafikanta i děti z okolních dvorků. Copaté děvčátko v krátké sukénce neudělalo krok bez švihadla.

Na pokraji chodníku podél lip se začaly děti předbíhat. Poskakovaly, vřískaly, kličkovaly a nejmenšího z té drobotiny, asi šestiletého pihovatého kloučka, ostříhaného na ježka, napadlo pošimrat děvče na krku pod vrkoči a vytrhnout mu švihadlo z rukou. Děvčátko bránilo svou hračku. Klučina z jedné strany a děvčátko z druhé, tahali, potahovali, „do toho! do toho!“ povzbuzovaly je děti, a najednou bác! – chlapeček cukl, padl na zadek, vypukl smích i pláč a ztratili se jako zlodějíčkové za vraty dvorku.

Jenom děvčátko zůstalo na ulici, přeskakovalo švihadlo na jedné a hned na druhé noze a pak oběma najednou. A přestalo. Slitovalo se nad malým oslem, zapřaženým do obrovského močůvkového sudu. Tak namáhavě přešlapoval oslík z nohy na nohu, tak těžce. Marně volal kočí při zápřehu: „Hyjé…, hýý!!!“ Jako kdyby zkoušel výšku svého hlasu, anebo se chtěl povzbudit. Bylo horko, slunce nelítostně hřálo.

Přivábeno křikem kluků vběhlo i děvčátko do dvora. Přeskakovalo švihadlo směrem k žebříku a psí boudě; kuřata a slepice se mu s kdákotem vplétaly pod nohy. Zastavilo se až u svítícího prádla, rozvěšeného mezi dvěma starými ořechy.

Ve stínu pootevřených dveří naproti se objevil truhlář. Nedalo se vědět, jestli se neobjeví i Brtkova žena, robustnější a obávanější. Brtko se poškrabával za uchem, asi váhal, jestli ji má vyslechnout do konce.

„Nic za to nedáš a hlavu ti neutrhnou,“ bylo slyšet ženu z kuchyně.

„Budeme vidět,“ řekl, „lámat přes koleno se to, Evelíno, nedá. Ani prosit je nebudu!“ A pak udělal krok.

Brtkův voříšek se prodral mezi filcovými botami svého pána a šup k dětem na trávníku. Měl bílou srst a žlutou čmouhu nad pravým okem.

Do přibouchnutých dveří se ozval hlásek děvčátka se švihadlem: „Pochválen Pán Ježíš Kristus!“

Truhlář Brtko se otočil tváří k dětem. Přesvědčil se, jestli má skládací metr v zadní kapse plátěných kalhot. Děti ani nemukly. Truhlář si ještě upravil zelenou zástěru na vestě a zadumaně se prohrábl v ježku. „Až navěky,“ zabručel směrem k děvčátku na trávníku. Dřepělo zde s ostatními dětmi jako při podívané na zvláštní výjev.

„Esenc!“ zvolal Brtko na psa a spolu vyšli ze dvorka. Nedaleko hvízdl vlak.

Mistr pod stříškou kovárny byl tak zabrán do práce, že by sotva měl čas, kdyby se Brtko rozhodl zastavit se na kousek řeči. I Brtko spěchal, míjel nízká okna chalup, nakukoval z chodníku do zešeřelých příbytků a světnice mu připadaly neuklizené a opuštěné.

Něco ho zarazilo, třeba si lidé na chodníku ničeho nepovšimli. I pes se podíval na svého pána. Brtko zkontroloval čas, přesvědčil se, jestli se přece jen nemýlí. Pak nechápavě kroutil hlavou. Za ta léta, co bydlí u nádraží, se nestalo, že by nyní spouštěli závory.

Vlak. Docela mimořádný, zvláštní vlak přehřměl ukrutnou rychlostí, jako by strojvůdce měl strach, že ho potrestají, kdyby nedojel na druhý konec světa ještě před západem slunce.

Brtko se psem ustoupili několik kroků. Zpod kol se valil prach a hukot, vojenský transport zastřel pohled do hlavní ulice na druhé straně trati. I Esenc vyjádřil svou mrzutost. Brtko v strašném hřmotu neslyšel jeho štěkot, vnímal jenom, jak ho ze sebe hněvivě vyráží. A to ho podráždilo ještě víc. V kmitavých nárazech mihaly se před ním vagony s kanony a s vojáky v strakatých celtách.

V dunění zmizel i zadní brzdový vagon z dohledu. A oběma bylo najednou lehčeji, slunce vyšlo zpod mraků.

Pod plechovým štítkem s firmou TABÁK A KOLKY seděl jednoruký trafikant a civěl do ospalé ulice. V této popolední době měl co dělat, aby přemohl dřímoty. Od prvních slunečních dnů zde vysedával na staré, ošoupané židli s lýkovým opěradlem. Probral se ze spánku a chvíli mu trvalo, než si uvědomil blízkost voříška. „Ty kluku špatná,“ řekl ne bez úsměvu na tváři.

„Servus, Gejzo!“ zvolal truhlář.

„Vzbudil mě, potvora, aby ho všichni čerti! Dnes ti nic nedám, kamaráde.“

Oba měli radost, jak pes zpozorněl. Díval se střídavě hned na jednoho, hned na druhého, jako by tušil, že tu komedii sehrávají kvůli němu.

„Ani do fajfčičky?“ zeptal se Brtko lítostivě a ze zadní kapsy vylovil fajfku.

„Vůbec ne.“

„Ani do papírku?“

„Ne.“

„Aspoň jednou nacpat.“

„Ne!“

„A špačka?“

„Nic, nic, nic!“

Následovala pointa. Když trafikant vyrazil ze sebe toto rozhodné odmítnutí, i Esenc zaštěkal krátce a ostře třikrát za sebou a oba přátelé se rozesmáli povedenému vtipu.

Esenc totiž šarmantně zapanáčkoval a tímto husarským kouskem trafikanta uprosil.

Ze štědře nabídnuté tabatěrky si Brtko mohl vzít tři cigarety a zasunout si je do kapsičky u vesty.

Na silnici mezi městskou váhou na těžké náklady a řeznictvím čekali psi na příděl kostí. I koňský potah se už vrátil z jatek, všechno bylo připraveno. Jenomže dnes se tu kupodivu sešla daleko větší smečka než obvykle, patrně se už po všech boudách města roznesla zvěst o štědrém řezníkovi. Psi byli divočejší, znepokojovali kobylu, cítili nebezpečí zvýšené rivality. V nedočkavém, hněvivém vrčení domáhali se svého zvykového práva.

Ve veřejích řeznictví stál tovaryš v bílé zástěře a se džberem v podpaždí čekal na vhodný okamžik, aby vyhodil novou dávku kostí.

Brtko zneklidněl, byl ostražitější než jindy, nespustil voříška z očí. Esenc byl jediný pes, který se nevrhal na kořist bez rozmyslu. Docela ukázněně čekal na povel, třeba ho to stálo nemálo sebepřemáhání. „Teď!“ zvolal Brtko v okamžiku, když se psi soustředili na novou dávku kostí a kořist ostatními nepovšimnuta zůstala stranou. Voříšek vyskočil obloukem a vrhl se na kost.

„Budou hody, budou,“ pravil pán a zahleděl se snivě do rušnější části ulice blízko náměstí.

Brtko se nedočkavě otočil, zaslechl zvuk vojenské trouby. Snad si trubač – nikdo ho zatím neviděl, všichni ho slyšeli – zamanul ráznou polnicí přehlušit ruch ulice. Zdálo se, že nejde o věc všední. Teprve před několika dny se přistěhovali dragouni do městských kasáren.

Chodci se zastavovali a v otevřených oknech rozkvétaly černé i plavé hlavy žen, usměvavé tváře děvčat. Zvuk trubky zněl ještě silněji. Za rohem, uprostřed silnice se vynořil – vesnický farář na kole. A hned za ním, jako by tento muž v sutaně měl tajné pověření ukázat cestu vojákům, přijížděl důstojník, vztyčen v sedle koně. A pak se korytem úzké ulice plavně nesly vyrovnané řady husarských dvojic, jako by jim velice záleželo na mínění diváků, na tom, co řeknou, jak posoudí jejich elegantní cval.

Dragouni s úsměvem odpovídali na mávání v oknech a na chodníku. A trubač s tváří odulou od námahy foukal do zvučící mosaze, nedbal na uznalé pokyvování a volání chodců, neviděl Brtka a psa, ani rozdováděné bosé uličníky.

Do dusotu zazněl nevtíravý, měkký hlahol zvonů. Tři siví holubi seděli na stříšce kostelní věže a hodiny s černým ciferníkem v jejím stínu ukazovaly pátou hodinu odpolední.

Brtko si uprostřed rušného korza srovnával hodiny s časem na věži. Pak už mohl nerušeně i s požitkem věnovat svou pozornost kolemjdoucím na korze, které očividně ožívalo.

Díval se chvíli na bezstarostné mládence s děvčaty v květovaných šatech a utkvěl na bizarním kloboučku paničky s pejskem. Brtko zapomněl na svého voříška a v tom právě byl kámen úrazu. Panička se rozhořčila: „Držte si ho na řetízku, jó. Terčo! Terčinko moje, pojď hezky! Fuj! Fuj!“

Šlo o docela banální flirt. Esenc uplatnil nevinně jenom svůj čich a žádostivý pohled. Brtko se nastokrát omlouval milými úklonami a rozpačitým úsměvem, couval a vrazil do kočárku. A najednou zatoužil potěšit se pohledem na kučeravé děvčátko v kočárku, pošimrat je pod bradičkou, promluvit na ně, mlasknout mu pro radost a lusknout prsty pro potěšení vlastní i pro radost maminky. Esenc mu byl v patách a se stejným zaujetím zíral na černobílou skupinu jeptišek, na jejich plachý krok, schovaný pod širokou sukní, na prsty sepnuté na růženci. Čtyři dvojice, osm žen, lidé na korze jim zdvořile uhýbali, dělali místo poustevničkám, které se zřekly potěšení vnímat jas světa. Brtko se snažil tento tísnivý pocit vylovit prstem z límce. Zneklidněl.

Znaleckým uchem zřetelně oddělil od ostatního ruchu důvěrně známé údery seker, bušení kladiv a vrzání hoblíků. Lomoz blízký Brtkovu srdci se nesl od dřevěného jehlanu uprostřed náměstí, od nevídané stavby pýchy a hrdosti, jejíž bělostná špička vysoko, vysoko přečnívala nad kaštany kolem náměstí.

Do výšin se drápal jehlan, snad chtěl špičkou svého jazyka olízat modrý nátěr oblohy. Brtko si plácl do kolena, hvízdl na kloub ohnutých prstů, neboť v té chvíli chtěl mít voříška u sebe.

Esenc se snad zařekl, že se nenechá víc zdržovat liknavou nerozhodností svého pána, že mu sám ukáže, kudy se ubírat. Jenom občas se otočil, jestli se přece jenom moc nevzdálil. Škobrtnul o holinu vojína a otřel se o nohu dívky. Posadil se na štíhlý zadek a vztyčil slechy.

„Jdeme na to, páni!“

„Jde se! Chyť ho!“

Ta slova by mohla patřit i jemu. Musel se mít na pozoru. Ve své vztahovačnosti to nemohl vyloučit ani Brtko. Ale mládenci se jenom producírovali před děvčaty. Brtko pošimral voříška a vypadal zaujatě a odhodlaně. Cukl hlavou. „Zmrzlina! Zmrzlina!“ volal osmahlý chlap v červeném fezu a vyzváněl mosazným zvonkem, uvázaným k držadlu zmrzlinářského vozíku, který téměř v běhu postrkoval před sebou. „Zmrzlina! Zmrzlina!“ Cinkot i ochraptělé vyvolávání místního Turka zůstávalo za Brtkem.

Se soustředěnou pozorností obcházel Brtko elipsu náměstí. Jako by dostali s voříškem tajné pověření registrovat i nejmenší podrobnosti ze stavby jehlanu. Brtko teď vypadal tak, jako kdyby soustředil všechnu svou vynalézavost, důmysl i řemeslnickou dovednost, aby si přesně zapamatoval všechno, o čem bude muset vydat svědectví. S tak svědomitou důkladností si všímal pohybu na stavbě. Zkoumal její šíři i způsob vazby poschodí na poschodí. Tváře řemeslníků z této vzdálenosti nerozeznal. Viděl jenom, že si tam nahoru podávali fošny a latě a že jsou upachtění v klopotném, netrpělivém spěchu. Vypadali odtud jako velicí černí mravenci na pozadí bílých stěn lešení.

Brtko dobře věděl, jaká to je práce postavit takovou obludu. Svou nezvyklou mohutností budila tato stavba jehlanu dojem pohanské modly, před kterou pojímá člověka údiv nebo úcta. Truhlář se netajil se svým uznáním. Anebo že by to byl jenom nepokoj, jaký nás jímá při pohledu na exotické zvíře, mohutné, nevypočitatelné, a proto i nebezpečné, co zrychlilo Brtkův krok?

Již obešel náměstí kolem dokola a najednou nevěděl, co si počne, napřáhl ruku proti stavbě, a když mu do oka padl rozesmátý kominík, chytil se za knoflík. Zaváhal, opět tentýž pocit. Kam se podít se svýma rukama? Podíval se do zohavených dlaní a hned zase na stavbu a na ruce, a v bezmocném hněvu uhodil voříška.

Esenc vystrašen nečekaným útokem svého pána zavrčel a vycenil zuby. Se staženým ocasem zmizel v chumlu zástupu. Pán ho nadobro urazil.

Tu obrovskou hromadu desek, která padla Brtkovi do oka, složili sem dnes nebo snad teprve v těchto hodinách. Brtko se vyšplhal do polovičky kupy. Musel se přesvědčit o materiálu, poklepat na něj, zjistit jeho tvrdost a stáří, změřit si sílu desky, přivonět k jejímu aroma.

A opět přivolával psa.

Esenc pohroužen do svého objevu nemínil se dát vyrušit. Bylo dokonce dost riskantní chodit po hladké ploše mramoru. Tento povalený balvan ve stínu kaštanu vynikal i jinými pozoruhodnostmi. Zblízka zde bylo možno číst:

Padli za svobodu

Josef Turňa

Mikuláš Gazda

Emil Bruder

Voříšek sklonil hlavu na stranu, jako by porozuměl literám a jménům vrytým do kamene. Poslouchal, odkud přicházejí hvízdavé signály pána, a když se mu zdálo, že to už ví, zapanáčkoval, netrpělivě kmitaje předními packami ve vzduchu, jako by čekal za svůj výkon odměnu. Ale co už může dostat od rozesmátých dětí a netečných dospělých, kteří jdou kolem? Esenc zvedl zadní nožku a pokropil kámen tenkým proudem. Pak rozhodným skokem skončil svůj výstup na povaleném balvanu. Dával pozor už jen na to, aby si proti sobě nikoho zbytečně nepopudil. Sbíral pánovy stopy ze země a prodíral se mezi nohama zvědavců k truhlářským ponkům pod širým nebem.

Bylo to v okamžiku, kdy se lidé začali rozestupovat a vytvářet špalír významné osobě. Od chodníku přicházel vysoký chlap v doprovodu dvou gardistů. Když Brtko zahlédl nažehleného velitele v uniformě, couvl nejistě a schoval se v zástupu. Původně si myslel, že se tu sejde s Markusem Kolkockým a že mu řekne všechno hezky od plic. Brzy však změnil své rozhodnutí. Ostatně, Markus Kolkocký obklopen činiteli a obecenstvem byl příliš zaneprázdněn, než aby si všiml nenápadného človíčka v truhlářské zástěře. Velitel napřáhl ruku, ukázal na špičku jehlanu a vypadal zcela šťasten. Omakával lešení, poplácával po ramenou vousatého truhláře v montérkách a pak si vyslechl stavbyvedoucího, nenápadného chlapíka v rozhalence. Zdálo se, že dává veliteli docela uspokojivou relaci o průběhu stavby. Kolkocký mohl bez otálení přistoupit k nejdůležitější části své inspekce. Vyběhl dřevěnými schody na jehlan a pak ho bylo vidět, jak mává na zástup pod sebou z výšky dvou poschodí. I Brtko se díval tím směrem jako všichni ostatní. Nenáviděl Kolkockého a současně znal cenu služby, kterou by mu mohl velitel poskytnout obratem ruky. Brtko by se však nikdy nebyl tak ponížil, aby ho požádal o laskavost. To si uvědomil zrovna v této chvíli, kdy stál tak nízko pod ním. Lítost i bezmocný hněv zračily se na truhlářově tváři, když všichni kolem se mohli smát a být veselí.

2

Evelíně to nedalo, aby neřekla svému muži všechno, co měla na mysli. Byla prostořeká a nikdy si nedávala ubrousek před ústa. Ostatně, proč tlumit rozkoš rozhořčení?

„Všichni se mají lépe než my,“ vybuchla. A krátký vzdech se jí vydral z úst snad také proto, že tato poloha na jednom koleni překážela plynulé řeči. Při pícce nabírala uhlí do žehličky.

„Když si myslíš, že jsi ze všech nejmoudřejší, to je pak těžko radit… Pomoct si, jako si pomohli Škablo, Petruš a ostatní? Ale kdepak! Sehnat si práci? Na to ty nemáš fortel! Zpívat jejich písničku? To by se ti huba zkřivila!“

Teď, když už bylo v žehličce uhlíků vrchovatě, mohla se přesvědčit o účinku svých slov. Narovnala si přitom jednou rukou kartounové šaty pod zástěrou a stáhla si je od pasu k nahým kolenům. Všechno na ní bylo těsné a úzké a hrozilo prasknout na bujné kyprosti jejího těla. I staromódní papuče ji tlačily.

Odhodila s lomozem pohrabáč do kouta. Ale ani tento rámus nevyvedl jejího manžela z rovnováhy. Nebylo prostředku, kterým by ho vyburcovala k pozornosti. Tak silně byl Tono Brtko zaujat docela bezvýznamnou prací, která je koneckonců, jak je o tom Evelína přesvědčena, bez užitku, stejně jako všechno, co dělá. Snad mu opravdu záleželo už jen na tom, aby ze stěn oprýskaného lavoru pustila zažraná špína. Seděl na lavičce, lavor sevřený mezi koleny, jako by ho letoval, ale on v jednom kuse nasypával drahocenný mycí prášek na hadr a drhl s umíněnou vytrvalostí. A když Evelína mávla rukou a v bezradném hněvu poznamenala: „Škoda řečí,“ Brtko ani nezvedl hlavu od práce, i on mávl rukou a odpověděl:

„Jdi si spánembohem, jdi si po svém. Já ti dám pokoj, a ty mně dej taky svatý pokoj!“ a opět si leštil lavor.

„Jen počkej, já tě naučím, co je svatý pokoj,“ pohrozila Evelína a vyběhla z kuchyně. Ale daleko neodešla. Zůstala stát před prahem a se žehličkou zvednutou v ruce, jako by si chtěla posvítit na cestu, rozhlédla se pátravě po večerním dvorku. A když jí pes znenadání olízl bosé lýtko, vzkřikla v úleku: „Jdeš pryč, neřáde!“ a odkopla voříška. Útržek kňučícího zvuku zanikl v šelestění větru a bílé nožky Esence se v cupitavých drobných krůčcích ztratily v šerosvitu rozkymácených větví dvou starých ořechů. Evelína si ještě jednou přicvakla žehličku, přezkoušela, zda je vskutku dobře uzavřena. A pak bylo vidět, jak uhlíky, rozžhavené v povětří kyvadlovým pohybem Evelíniny ruky, pomrkávají kulatými očky otvorů žehličky a vkreslují tenké ohnivé čáry do tmy pustého, všedního večera.

Zdálo by se, že její zlost se vybouřila před prahem a že vzteklé dupnutí je jenom dozvukem hádky; ve skutečnosti však Evelína jen upozornila na svou přítomnost, kterou je třeba vzít na vědomí.

Ale Tono Brtko jako by se natrvalo odhodlal nevěnovat pozornost ani tomu, jak se žena tváří, ani tomu, co řekne. Stál u pícky a kastrůlkem si přeléval zahřátou vodu do lavoru na zemi. Díval se přitom zasněně do padajícího, šplíchajícího proudu s důvěřivým požitkem dítěte, které zjistilo, že tato hračka mu neublíží, že mu dokonce způsobí radost.

„Necákej!“ zvolala Evelína. „Jsi jako malý kluk!“ Už nehodlala ztrácet slova, prohrábla se v kupě nevyžehleného prádla, bude mít co dělat do půlnoci.

Padající, šplíchavý proud, jak mohl Brtko pozorovat, prorážel až na dno lavoru. A odtud jako gejzír vysílal mračna kapek a výparů. Tono Brtko si připadal jako mistr při uměleckém činu, který si vyžaduje vášnivé soustředěnosti a trpělivosti. Už si shodil boty, kalhoty si vysoukal po kolena a jistě mu bude pohodlněji jenom ve vestě. Zkusil prsty, zda má voda žádoucí teplotu, a pak přilil ještě hrnec chladné. Tento obřad se od začátku do konce nepřipravuje v horlivé uspěchanosti, naopak, zdálo se, že Brtko docela vědomě vychutnával slast každého svého promyšleného pohybu. Přenesl si lavor s vodou od pece k lavici, poutíral, posunul si ji těsněji ke zdi, posadil se, a pro každý případ věnoval ještě kradmý pohled ženě. Chtěl vědět, zda mu bude dopřáno vychutnat požitek lavorové koupele do konce, anebo nehrozí-li mu útok, na který je radno se připravit. A bylo mu všelijak. Neboť právě když zvedl nohy, třískla Evelína žehličkou o kastrol, jenž jí sloužil za podložku, jako řečník se opřela o prkno, položené jako lávka na dvě židle, vyslala dopředu mohutná prsa i blýskavé čelo a spustila příkře:

„Rozum nemáš, chybí ti fištrón! Všichni vědí, jen ty nevíš, že stačí ústa otevřít, na stráž pozdravit, aby ti pomohli na nohy. Jenom ty jsi takový ňouma, že se tomu vyhýbáš, jsi hloupý, nic nevíš, na nic se nezmůžeš…“

Potom si ještě ulevila v bezmocném vzdechu: „Nešťastná hodina, kdy mě Pánbůh potrestal a nadosmrti mě spojil s nemehlem!“

Brtko se přece jen rozhodl nedat se vyrušit. Opřen o zeď, s rukama založenýma na prsou a s nohama vnořenýma do vypařující se vody, přimhouřil oči, aby si mohl představit, že ženiny výčitky se týkají někoho jiného, docela cizího člověka. Neboť teplá koupel má zázračnou schopnost vzdálit starosti od člověka, je prostě požitkem, splachuje jed z dotěrných Evelíniných řečí.

A přece ji docela nečekaně oslovil:

„Ty, Evelíno, víš co?“ řekl mírným hlasem a tvářil se přitom uváženě jako člověk, který už přišel na způsob řešení věci. A najednou jako by ztratil nit myšlenky. Vzpomněl si na cigaretu. Vylovil si ji z kapsy vesty, a když si chtěl přiblížit k ústům hořící zápalku, zorničky se mu široce rozevřely; zarazil ho zlostný štěkot psa. Zvedl nohy, chvíli je podržel nad hladinou. Bylo nesporné, že zvuk kroků pod okny se přiblížil až ke dveřím.

Oba se podívali tím směrem, prudké klepání připomínalo nedočkavě vymáhaný vstup.

„Pojď dál,“ zavolala Evelína a Brtko sfoukl hořící zápalku. Bylo to snad překvapením. Místo na kastrol položila Evelína rozžhavenou žehličku na prkno ovinuté dekou. Dveře se doširoka otevřely a na prahu se objevil Markus Kolkocký, velitel Hlinkovy gardy, a jeho žena Růžena, vlastní sestra Evelíny Brtkové.

Hosté zůstali stát na místě, jako by se náhle zarazili po prudkém běhu, ke kterému je donutilo nějaké nerozumné rozhodnutí. Všech se zmocnily rozpaky, jak to už bývá při nečekaných setkáních, když se lidé vzájemně překvapí a ještě nevědí, co z toho může vzejít.

Na Kolkockého tváři uhasl strojený úsměv, čekal, že ho přivítají s radostí. Nepochopitelná strnulost domácích působila nevraživě.

A protože táž věc se nám jeví jinak, když ji v napjaté chvíli dokážeme vidět očima druhých, byl i Evelínin pohled, který se probouzel z překvapení, plný ostýchavého ospravedlňování. Přeskakoval z jedné hromádky nepořádku na druhou. Chudoba kanafasové peřiny na rozestlané posteli se stala trapnou. Mdlé světlo žárovky vrhalo žlutý svit přímo na řadu lahví s rajským protlakem na kredenci. Ani neumyté kastroly ve škopku nezůstaly utajené zvědavě vtíravým pohledům hostí. Evelína cítila, že se jí žehlicí prkno zažralo do těla. Nejraději by je převrhla při pohledu na muže s nohama v lavoru… A ještě i ta stísňující trapnost vylízaných talířů a převrhnuté slánky na voskovém ubruse! Evelína si v těch několika málo okamžicích uvědomila eleganci a noblesu své sestry; její stříbrnou lišku na krku a překrásný klobouk, diskrétní úsměv jejích zlatých zubů a sametové fialové šaty s ostrým výstřihem, světélkující, pěstovanou čistotu i lesk korálů a náušnic. Překotně, jako by se náhle vzpamatovala, shodila Evelína ze sebe zástěru a nejraději by se vysvlékla i z kartounových šatů. Měla možnost porovnat si zblízka ty dva chlapy, svého a sestřina, a raději se už ani nepodívala v tu stranu, kde její muž ustrnul s hlavou vtaženou mezi ramena jako želva znehybnělá úlekem před náhlou nepohodou.

Kdyby Brtko v rozčilení nebo z nějakého náhlého vnuknutí nezašplíchal nohama v lavoru, snad by se Kolkocký nebyl rozchechtal siláckým smíchem. Oběma rukama zvedl nad hlavu bachratou aktovku a v té chvíli si připadal vítězoslavně jako vzpěrač, jenž se rozhodl překonat nepřekonatelné. „Pomoct jsme vám přišli! Je načase, abyste se také vzpamatovali. Pomoct, švagříčkové, nic než pomoct chceme!“ Jeho hlas zazvučel jako výzva nad hlavami tonoucích v probořeném ledu. Ruka byla podána, jen se jí chytit.

„Růženko moje drahá! Jsi to opravdu ty? Ani věřit se mi nechce!“ zajásala vzlykajíc dojetím za žehlicím prknem Evelína. Ruce v povětří nedočkavě zatoužily překonat rozpačitost. „Och, jak jen jsem šťastná, že jste přišli!“

Hlas se stal přesvědčivější přílivem upřímnosti, záblesky nadějí, slibnými krůčky snů, které se mohou stát skutečností.

Ani Růžena Kolkocká neskrblila srdečností. „Moje malá, drahá sestřičko, jak ráda bych tě přesvědčila, že jsme na vás ani jen na chviličku nezapomněli!“

Do cupitavých krůčků vysokých podpatků se vkradl spěch. Obě sestry zvýraznily svou radost v chvatných objetích, v trhaných vzlycích, v pronikavém pištění, ve šťastném obdivu, ve vzájemném přesvědčování, že už nikdy, nikdy nic na světě je od sebe neoddělí.

„Jsi pořád stejně hezká, Evelínko, často jsem tě vídala a bylo mi hanba, pro takovou hloupou maličkost, divím se, jak jen se to mohlo přihodit. Vůbec ses nezměnila!“

„I tobě to svědčí, Růženko, a ten klobouček, u Imrichů jsi ho kupovala? Ukaž se mi, ukaž!“

A jak opadával jásot opakovaných vzdechů, tak pronikala vzájemná zvědavost; těla se od sebe odtrhla na vzdálenost paží jako při ztišeném rytmu čardáše, když se partneři vzájemně okukují, aby se znovu roztočili ještě v divočejším tempu.

„Abyste se z toho nezjančily, radši se podívejte na tohle!“ zvolal Markus Kolkocký a začal se ohánět bachratou aktovkou. Klimbal s ní jako železničář s lucernou, když zuřivě zastavuje řítící se mašinu ve tmě. Při každém pohybu ruky vynořil se na zápěstí bílý rukáv košile a pod ním se kmitavě blýskly zlaté hodinky. Anebo – jsou to oslepující paprsky diamantových prstenů?

Tono Brtko si přejel rukou zpocené čelo, oči i tvář a v rozčilení převrhl plný lavor pod nohama.

Po dřevěné podlaze se bystře rozkutálely pramínky tenkých potůčků.

Bylo to jako chladná sprcha, když se Markus Kolkocký rozchechtal. „Potopa!“ zahulákal. „Potopa! Pomoc, lidičky! Zachraň se, kdo můžeš!“ Přeskakoval kaluže po špičkách, a aby se, nedej Bůh, neošplíchl tou trapnou chudobou, zvedl si kalhoty a řval: „Pomoc! Potopa!“

„Panenko na nebesích, to je celý on. Jářku, nenapařuj si nohy v kuchyni, nešplouchej, nerozlejvej vodu, jdi si s tím na dvůr… Nic, žádná pomoc, ani slova, ani skutky, můžeš ho prosit…, nic… Tady jsou židle, prosím vás, posaďte se, jejej, hned to bude. Ježíšmarjá!“ Evelína se chytala za hlavu, ohlížela se, poskakovala sem a tam, konečně přitáhla hadr s kýblem. „Už to bude, nestůjte proboha, tak už se přece posaďte!“

Růžena vykulila přestrašeně oči a spráskla ruce: „Hoří! Tam- hle!“

Ukázala na prkno, kde se vznášel kouř z deky, jež chytla od žehličky.

Brtko na bosých nohou přeběhl kuchyň a vychrstl na žehličku zbytek vody z lavoru.

V povětří zasyčelo, vznesl se oblak páry, zastřel přítomné, bylo vidět jen obrysy poskakujících postav, slyšet kuckání a úryvky hlasů.

„Bravo, Tono, bravo! Udělám tě velitelem hasičů!“

„Otevři radši dveře!“

„Vždyť se tu udusíme!“

„Pozor na vlasy, dámy!“

„Fuj, to je smrad!“

Rozpustilý smích, chvílemi rozmarný, chvílemi strojený, postupně zanikl, ustoupil před obřadem, jenž si vyžadoval vážnost, nebo dokonce obdiv. I pohyb nohou pod stolem se uklidnil. Jenom jedna bosá noha s trčícími prsty se stále otírala o druhou, jako by ji utišovala a volala k pořádku, aby se přizpůsobila vážnějšímu vzhledu v rychlosti uklizené kuchyně i vznešeným projevům hostí. Už nebude důvodů, aby se z Evelíniny tváře ztratil rozjařený úsměv. Neposlušný drdol již spoutala a v novém svetru vypadá přece jenom svátečněji. Její baculaté ruce spočinuly na stole v touze ohmatat překrásné dary. Ani Růžena neskrývala radost z chvíle obdařené štědrostí. „Zákusky jsem obstarala já, pálenku Markus,“ řekla vesele a upravila si klobouk.

Jen Brtko vypadal zadumaně, jako by se namáhal s urputným úsilím řešit životní otázky, s kterými si neumí poradit. Prohrábl se prsty v ježku.

„Nejen tak všelijakou kořalku,“ řekl Markus a z aktovky na klíně přiložil ke dvěma lahvím na stole další láhve s pestřejšími vinětami. „Jen se, prosím, přesvědčte zblízka,“ deklamoval jako kouzelník, který mávnutím ruky vyčaruje bohatství z ničeho. Láhve putovaly od jednoho ke druhému, pestré viněty se staly předmětem obdivu. „Francouzský koňak, pravý francouzský,“ zdůrazňoval Markus Kolkocký, „…takový jen velcí páni pijou. A to je holandský sýr. A tyhle škatulky jsou…“

„…španělské rybičky,“ zašvitořila Růžena a pokračovala: „I máslíčko jsme vám přinesli…“

„…a taky cukr a rýži, ceres a rum,“ přerušil ji Markus: „Vypijeme si jako námořníci po cestě, boha jim, aby se už i ti naši švagříčkové dobře měli.“

„A na nás jen s láskou vzpomínali,“ doplnila svého muže Růžena s dojetím.

„Co bylo, vítr odnesl,“ pokračoval Markus a vykládal věci na stůl, „nový list obraťme, svitly nám dobré časy, zázračné časy, hergot, jinak už nebude!“

Prázdná aktovka z Markusových rukou vyletěla obloukem od stolu do kouta.

„Vždycky jsem říkala,“ pravila Evelína pohnutě, „uvidíš, Toníčku, krev se nezapře, pánbíček prokázal naší rodině velkou milost. Švagra Markusa povýšil na vysoký úřad, nedopustí, aby ses s hoblíkem v ruce trápil nadosmrti. Když jsme se poškorpili, dá Pánbu, zase se udobříme. A už je to tu.“

Náhle se otočila k svému muži:

„Svatební servis přines, je v kredenci, hybaj…, i kalíšky. A sklenice vytři! Ani vám vypovědět nemůžu, jakou mám radost…“

Růžena s prstem na ústech naznačila cosi slavnostního. Odepjala si překrásný náhrdelník z bižuterie. Byla zde příležitost k okázalému způsobu obdarování. Růžena se postavila a se sváteční obřadností a s odtaženými malíčky připjala své sestře zezadu náhrdelník na krk.

Blažeností přimhouřila Evelína oči a zvedla malinko ruce, jako by se chtěla celá vzdát této nevídané rozkoši, kdy se za spuštěnými víčky mohou odvíjet sny o bohatství. Vzpamatovala se, až když ji sestra políbila na obě tváře. S tretkou mezi prsty pravila: „Taková drahocennost, takový překrásný dar… Jsme opravdu vašimi dlužníky.“

„Cože? Dlužníky?“ zvolal Brtko; naštěstí jeho protest nevzal nikdo na vědomí.

Mlaskla zátka a ve sklenicích zažbluňkal nápoj.

„Povstaňme k přípitku!“ řekl Markus Kolkocký. Vysoko nad stolem zacinkaly pohárky a hned se zase všichni dívali na Markuse, jak si energickým trhnutím uvolnil kravatu. Odkašlal si a řekl obřadně: „Jen se podívejte třeba na to telátko, jak se drží u své mámy. Proč se drží u své mámy? Protože je to jedna rodina. Připíjím na zdraví naší rodiny, abychom se drželi hezky pohromadě! Ať žije!“

„Ať žije!“ volali a vypili ex. Markus nalil podruhé, a než si přiblížili pohárky k ústům, řekl: „A když už jsme u toho, tak si povíme, že co bylo mezi námi, to vymažme, prosím pěkně, zalejme koňakem, rumem, vínem, himl, dobře vám bude u nás a nám ještě líp, ať žije!“

„Ať žije!“

Při dalším pohárku vzápětí pokračoval:

„Do třetice, švagříčkové, i ti naši pívali, i my tak pít budeme, a už se nemrač, Tono, basamateremtete, pij do šlaka, nebo se rozzlobím a bude zle.“

Vyčerpáni rychlým započetím veselice zahřmotili židlemi a dosedli na svá místa. Jenom Tono Brtko k nemalému údivu ostatních zůstal stát a jeho trup trčel nad stolem jako zlověstné znamení z hladiny. Právě tento okamžik se mu zdál být vhodnou příležitostí. Přeměřoval si společnost, musel si dodat odvahy. S Markusem, to věděl, neradno se pouštět do křížku. Chtělo to trochu více kuráže. Ještě jednu sólo štamprli, mohou mu být všichni ukradeni, ať si myslí, co chtějí. A ještě jednu navrch, aby se té první nestýskalo. Do třetice všeho dobrého. „Tohle všechno jsou pusté řeči,“ bručel. Sólo štamprle se mu najednou zdají být nejapností. Kdyby ho Evelína netahala za šos a neopakovala ustavičně to svoje: „Posad se, posaď, a nepředváděj se, všichni vědí, co ty víš,“ byl by už tak udělal. Takto natruc zůstal stát. Vypil si ještě jednu, neboť všichni oněměli.

„Zbláznil ses, nebo co?“ Evelínin hlas byl obtěžkán explozí.

„Mám žízeň. Chutná mi tahle medicína.“ To byla ta nejsprávnější odpověď. Mohl si sednout.

„Tono je jako malé dítě. Chtěl něco povídat. Poznala jsem mu to na nose, na mou duši,“ zašvitořila Růžena.

Brtko osmělen touto vybídkou se chtěl opět postavit; žena ho tahala zpět na židli.

„Tak ho nech,“ přimluvil se Markus.

Švagrova ochota Tona zarazila.

„Času dost,“ řekl ležérně a mávl rukou. „Viděl jsem tě dnes tam na náměstí, na té… vaší slavné věži, aby ji všichni čerti…“

– Prišol by ja do vás každý véčar –

Evelína spustila notu, aby zahnala trapný okamžik. Ostatní se k ní přidali:

keby sce mi dali, co by ja chcel,

hej, toto dzivče švarné,

co má oči čarné,

co má oči čarné…

Posléze se i Brtko pokusil zpívat, ale byl to jenom vrzavý neurči- tý zvuk, který mu vycházel z úst. Nebyl schopný ztlumit a ukrýt opovržení a hněv na švagra. Postavil se a vymáhal si posuňky rukou ticho. „Dej pokoj, stará,“ zavrčel na Evelínu, když se ho pokoušela umlčet.

„Nech ho, Evelíno, ať promluví, je jako dítě,“ zaorodovala Růžena.

Brtko ztratil všechny zábrany. Nenávist vůči švagrovi se chystala z něho vytrysknout bez ohledů na následky. Opovržlivému pohledu musely se nakonec vyhnout i oči Kolkockého. Markus se zahnízdil na židli a s hlavou v dlaních se snažil předstírat zájem o Brtkův projev. Ba ještě ho i popíchl: „No, máš slovo, Tono, posloucháme, co povíš!“

„Mám slovo, ať už mi ho dáš, nebo i nedáš,“ řekl Brtko hlasem, jakoby ještě stále drženým na uzdě, a pokračoval: „Cennými dary jsi nás zahrnul…, krásné dary, ehm, hodně darů. Ale řekni, ty…, otče dobrodinče, kdy nás odškodníš za dědictví? Hmm! Fiškála jsi podplatil, to je jednou jistá věc, notářovi z grundbuchu jsi korunami hubu zacpal, o funduš, o to hlavní, o chalupu jsi nás obral, a včely? Hned zjara mi zašly… A cos mi řekl, co, když jsem se o tesařskou práci tam na té vaší babylonské věži na rynku přihlásil? Jakou jsi to zpíval? Šikovnější, Tono, lacinější mistry mám… No, co říkáš?“

„Písničku si poručím,“ zařval Markus, „říznou, aby tě huba nebolela! Čardášovou!“ zaluskal prsty:

Kenderica bohatá,

šumná dzivka bohatá,

Evelína se dychtivě chytila příležitosti moudře a šťastně zažehnané hádky. I Růžena se připojila k refrénu:

ešče radšej chudobná,

do roboty sposobná…

Brtko mohutně zamával rukama v povětří. Protestoval proti takovému bezpráví. Dupal, mlátil pěstí do stolu, chtěl slyšet odpověď na své otázky. To byl výsměch spravedlnosti. Najednou se cítil jako opuštěné dítě na slámě hořící stodoly. „Ohavnost, ohavnost,“ volal, „odpověz mi, řekni, když jsi tak chytrý. Teď mluv, teď!“

Nebyli však ochotni vyslyšet jeho volání. Řvavě zpívali, přehlušili Brtka, posléze je znepokojila a podráždila jeho vytrvalost. Přestali vykřikovat, když jim Markus mávnutím ruky dal znamení, ať vyslyší jeho hlas:

„Co bylo, Tono, voda spláchla, vždyť jsme rodina, ne? Ještě jednu rundu si dáme, rundu koňaku!“

„Koňak! Koňak!“ volaly ženy. Evelína se vděčně ujala láhve a pomohla tak Markusovi zažehnat mračna hašteřivé nálady. Když v ukvapenosti přelila sklenku a kápla na ubrus, zavýskla Růžena a zatleskala:

„Křtiny, konečně křtiny. Evelínka bude rodit!“

„Dvojčata, chacha, aby dohonila zameškané,“ přidal se Markus.

„Už jsem stará bába,“ bránila se Evelína a první sklenku podala svému muži. „A ty se umoudři, brblo!“

„Nepiju, dokud neuslyším pravdu!“ vztekle odstrčil štamprli v rukou ženy.

Do napjatého okamžiku zařval Markus:

„A já ti boha tvého křiklavého, tesařského, splašeného!“ Hrozivě se vztyčil v židli, drže se přitom oběma rukama opěradla:

„Tak poslouchej, ty larvo nedonošená! Víš, kde bych dnes byl, nebýt toho, že ses ani do Hlinkovy gardy nedal?! Opuncovali mě jako alibistu. Víš, co je to alibista? Ty – –, ty–alibaba! Cheche…“

Upil si, spláchl hněv, a nutě se do teplejšího tónu, dodal: „Abysme si, švagře, jednou provždy vyrovnali účty… Vrána k vráně sedá a svůj k svému… Tono, ať se propadnu, jó, pro tvoje dobro jsem přišel. Nejenže ti dědictví spravedlivě nahradím, dobře mě poslouchej, Krista tvého, jako že jsem Kolkocký,“ třískl pěstí do stolu, aby zdůraznil závažná slova: „– ale i arizátorem Lautmanové jsem tě ustanovil…, cifixbomba! Tady je dekret, na! Teď už mi věříš, jó?“

Vylovil z vesty kus papíru a hodil ho Brtkovi do tváře. Utřel si čelo po vyčerpávajícím vystoupení. Evelína zvolala extaticky:

„Já jsem věděla! Já to, přísahám, tušila od samého začátku!“ a s opilým kdákajícím výkřikem vlétla Markusovi do náruče: „Holoubku můj, zachránce náš!“

S Evelínou na klíně spustil Markus písničku:

Takú ja frajerku mám,

má ona na ringu krám,

predává erdeple…

„Kdepak, erdeple!“ zvolala rozkurážená Evelína a zamávala rukou, „lepší, fajnovější zboží budeme prodávat!“

Pak odběhly ženy k pícce připravit něco pod zub. Brtko ještě svíral pohár v dlani. Mohl by ho rozdrtit. Stačilo by zmáčknout prsty a rozlétl by se na střepiny. A je docela zajímavé dívat se skrze sklo kalíšku. Svět se jeví jinačí, zúžený, zpitvořený, ale průzračný, takže se i přes sklo možno strefit do tak obludného terče za stolem, jako je Markusova hlava. Aby to byla přesná rána, je třeba přivřít jedno oko. A Tono jako by už stiskl spoušť. V místě terče se vznítil oheň. Oslepující záře z drahokamu na Markusově tabatěrce mu téměř vyrazila dech z plic. Kolkocký, jako by četl Brtkovy myšlenky, řekl: „Nic se neboj, švagře, i ty se dopracuješ.“

„Lehko je vám na světě.“

„Cože! Komu?“

„Říkám, lehko podvodníkům.“

„O kom mluvíš?“

„O pořádných, co mají ze své počestnosti?“

Kolkocký napřáhl dlaň k Brtkovi a Tonovi se zdálo, že je posypaná zrním.

„Zobni si, zobni,“ zaševelila od pícky Růžena. Podávala k ústům sestry chlebíček.

„I zobnul bych si, zobnul,“ řekl Brtko, jako by tato výzva platila jemu, a díval se přitom do Kolkockého dlaně.

„Může člověk vědět, jestli zrno není otrávené? Hodně se jich k arizačnímu žlabu postavilo, zasvinilo, zasytilo, ale mně se oškliví,“ rozjímal Brtko.

„Už jsi fertig, bráško, namol jsi, hotovo, hahá,“ Markus mávl rukou.

„Švagříčku náš oslavovaný, tak se posilni,“ zaštěbetala Růžena a vytrhla Brtka ze zadumání. Za smíchu ostatních spustila mu do pootevřených úst rybičku.

„Jen ho nakrm, hrdinu,“ řekla s předstíraným hněvem Evelína.

„Co od něj chceš, i na panský život si člověk musí zvyknout. Když jsme my začali…“

Posadili se. „Ani ne tak dávno,“ pokračovala Růžena, „zakázal mi ten můj krobiánský doktor cigarety, no představ si, zakázal mi kouřit!“

Evelína nevycházela z úžasu.

„A ty?“

„Just si zapálím. I ty si zapal, i ty si zapal,“ otočila se ke své sestře a jejímu mužovi. Markus oběma vsunul cigarety do úst a pak je zapálil drahocenným zapalovačem.

Všichni vyfukovali mračna dýmu, připadali si nesmírně důležitě jako malí nezbedníci, kteří se těší ze zakázané hry. Obestřel je hustý cigaretový dým, zmlkli od únavy a do začouzené němoty se ozval hlas dřevěné kukačky z kyvadlových hodin.

„Pít se bude,“ zvolal Kolkocký, „pít na štěstí, pít na rozloučenou!“

Pak bylo vidět mihotání sklenic, jejich odlesk a vyprazdňování, mnohokrát za sebou opakovaný obřad zvedání kalíšků k ústům, divoké cinkání, žhnoucí oči, útržky smíchu, společnost si usmyslela zpít se do němoty.

Počet lahví pod stolem narůstal, výrazy zdivočely, vlasy se rozcuchaly, dámský klobouk letěl obloukem na kanafasovou peřinu, diamantová tabatěrka chladila Brtkovu bosou nohu pod stolem, kravata se zlatou broží visela na obrubě škopku s neumytými kastroly, z dýmu v pokoji vystoupil zobák kukačky. Ohlásil půlnoc.

„To-no, To-no, To-no, To-no,“ skandovali ochraptělí hodovníci a Tono Brtko, oči vyvalené, kroutil se v bocích jako při křeči, ustoupil od stolu a s kurážným hlasem, ale s neutajeným výsměchem řekl:

„Jak si panstvo přeje… Chudý člověk hotová opice. Jestli si přejete, nejenže vypiju, ale i paňácu vám budu dělat třeba do samého rána!“

„Živióóó!“

„Bravóóó!“

Na okamžik všechno ztichlo. Tono Brtko se ještě jednou podíval na společnost, která ho vydráždila k šílenému výkonu, a pak už putoval jeden pohárek za druhým z ruky do ruky. Tono si převracel do úst podávané štamprle a ostatní se v mlčenlivém napětí dívají, jak klokotajícím hrdlem stéká obsah dvanácti pohárků.

Když vyprázdnil poslední, zvolala Růžena jako ze sna:

„On je úžasný.“

„Bravo, Tono!“

„Živio! Živio, hip, hip, hip!“ tleskali trochu rozpačitě a trochu s úlevou, ale Tono jako by si umínil už nepřipustit, aby hladina jejich opilého obdivu poklesla, třískl posledním pohárem o zem a hops, jedním skokem byl na stole.

Bos a ve vestě, s kalhotami vysoukanými po kolena stál teď nad nimi, viděl jejich rozcuchané vlasy a vzrušené tváře a sám si připadal jako trhový vyvolávač, moudřejší než ti, kteří ho poslouchají a obdivují. Plivl si do dlaní, rozhodil ruce, aby si zjednal ticho, a s divokým odhodláním opilce s dosud utajovanou energií položil si dva prsty pod nos a zvolal: „Mluví Vůdce! Vůdce hovoří!“ A štěkavě zařval: „Vanjvilich, vajnen, vajnsinige!“ Pak už s extaticky vyvalenýma očima a v křečovitých gestech napodobil řečnícího Adolfa a strhl k němému obdivu hodovníky. Vyrážel ze sebe zlostné útržky nesrozumitelných slov: „Undcunach, undendrajfír, brotrot, glükfernichtamál hergot bajdenfolenpolendrunknicht, íbeljúbel firnajshinaus, fermežausmašíren lasen hiphajl, hiphajl, hiphajl!“

Když dořečnil, vypadal vyčerpaně a docela střízlivě. Z očí mu sršelo opovržení. Kolkocký byl tak silně unesen tím, co slyšel, že téměř současně s řečníkem vymrštil ruku k pozdravu a docela vážně zakřičel: „Zíghajl!“

„Gajl! Gajl!“ opakoval Tono a seskočil ze stolu na podlahu.

„Náš roztomilý švagřík!“ zvolala Růžena. Ale Tono nic neslyšel, nic neviděl, držel si ruce na ústech, chtěl si spláchnout ten hnus z jazyka a najednou nevěděl, kam se podít, na dvůr vyběhnout, nebo jenom sem k lavoru? Svět se mu točil před očima a nakyslý proud ho předběhl. Brtko klopýtl, jako kláda dopadl na podlahu. Všichni kolem zkoprněli. Dívali se opile na jeho počínání, jak se nadzvedává na lokte a hledí do kaluže před sebou a pak na kolemstojící a řekne chraplavě, přežvykuje každou slabiku:

„Co na mě čumíte jako na nějaký zázrak? Opilého jste neviděli? Sem se… podívejte…, tady, hadi!, pode mnou váš svět… jako v zrcadle…“

A jak ho podráždil ten obraz rozlitého hnoje na podlaze, plácl do něho rukou a všichni uskočili jako před zlým znamením. Růžena se spěšně pokřižovala. Evelína se vzpamatovala. S pěstí sevřenou zlostí a s energií dosud nevybitou vrhla se na muže:

„Pusťte mě, pusťte mě k té obludě…, k té mrše mrchaté, ožralé… Pusťte! Pusťte!“

Tloukla Brtka hlava nehlava. Na truhlářově tváři kmitl ztrápený úšklebek, a když klesla Evelínina ruka od námahy, procedil: „A už je ti dobře? Mně je pod psa…“

„Jo ták, ták, ták,“ vzdychl si Kolkocký kazatelsky. „Člověk mu chce pomoct, a on se tu to…, vyválí… jako to prase.“ Škytl. „S odpuštěním za sprosté slovo…“

Brtko se odšoural a svalil se do kanafasové postele. Růženě se za nic na světě nedařilo posadit si správně klobouk na hlavu.

3

Už se umyla Evelína do půl těla, vyfrotýrovala, ještě musí uložit věci na místo, spoutat a učesat si vlasy, černě splývající na nahá ramena. Pohvizdovala si, prozpěvovala, povídat se jí chtělo, a Tono ještě spal, jako kdyby to ani nebyl zvláštní den, dá se říci téměř sváteční. Přinesla dvě vědra vody ze studny, v pícce už praskal oheň, musí si ještě umlít hrst kávy.

Měděný tlukot hmoždíře se vetřel do Brtkova spánku jako milá zvonkohra. „Kdo je?“ zeptal se za dveřmi pohádkové chalupy.

„To jsem já,“ odpověděla Evelína vesele a s hmoždířem v ruce přistoupila ke dveřím.

„Vypadáš zvláštně,“ řekl Brtko v polospánku.

Vymydlená, upravená, v květovaných šatech s nabranými rukávy mu připadala jako mohutný, cizokrajný motýl.

„Chystáš se na bál?“ zeptal se.

„Jsem jako vyměněná,“ cvrlikala Evelína, „jsem šťastná, vstávej už, vstávej… Pro mléko jsem musela až za most. Představ si, Andrašovic Stračena se otelila, porodila mrtvé tele. Spal jsi dobře? Já jsem oka nezamhouřila…“

Tlukot měděného hmoždíře splynul s vyzváněním umíráčku.

„Víš, co chystám, Toníčku?“

„Rakev,“ řekl rozespale.

„Ty ještě spíš?“

„Viděl jsem ve snu bílého motýla.“

„Znamení štěstí, štěstí, bílý motýl – bílá zástava, láska k bližnímu…“

Její něžná sdílnost mu připadala divná, musel spustit nohy na podlahu, aby se probral úplně. Protahoval se, zíval.

„Moje ubohá zvířata, na ně jsem dnes úplně zapomněla,“ zvolala Evelína a v malém kastrůlku vynesla mléko před práh. S mělkým úsměvem pozorovala černého kocoura, jak rošťácky opatrně se přiblížil k voříškovi s prosebným pohledem.

„Dejpánbu dobré jitro, sousedko,“ zvolal jednoruký trafikant, který zrovna odcházel do práce. „Dnes jste si nějak přivstali.“

„Ba přivstali, přivstali,“ řekla a vlítla zpátky do kuchyně, nechávajíc souseda bez odpovědi.

„Tři roky jsem med schovávala,“ zacukrovala směrem k mužovi za stolem a pokračovala: „Zapřisáhla jsem se, dokud se nesmíříme s Markusem a s Růženou, že se medu nedotkneme. Pamatuješ se, kdy nám ho přinesli? Jen si představ…, celé město bude vzhůru nohama… Oni přišli za námi. Potřebují nás, nejen my je.“

Z vrchovaté lžíce stékal med na krajíc chleba. Průzračný, voňavý, požehnaný med, bylo by ho škoda nevylízat do kapky.

Ze šálků na stole stoupal kouř. Brtko byl jenom v tričku bez rukávů, ještě si nestačil zapnout šle. Nejdřív musel ukojit hlad. I Evelína seděla za stolem, již dávno spolu nesnídali. Ze dvora se ozval štěkot.

Těžko psa přesvědčit, že kocour je mu přítelem. Jen si vyžunkl mléko a olízal se, už si nechtěl s voříškem hrát. Na větvi ořechu se cítil jistější. A voříšek s čumákem zvednutým ke stromu sliboval kocourovi pomstu.

I kartáč na šaty patří k svátečnímu ránu. Evelína by nestrpěla, aby na Tonově nedělním obleku zůstaly flíčky nebo pírka. „Nepustím tě přece do vlastního obchodu jako žebráka,“ řekla.

Místo na dvorku před prahem nepovažoval Tono zrovna za nejvhodnější pro tento obřad. „Prosím tě, už dost, děláš, jako bych byl malý chlapec,“ bránil se.

„Někdy jsi ještě horší, nezapomeň, ode dneška jsi majitelem obchodu. A to myslíš, že můžeš jít s tak zablácenýma botama, zbláznil ses, nebo co?“

„Vždyť nás nemusí celý svět vidět,“ bránil se Brtko.

„Proč ne, stydíš se snad? Závidět nám budou všichni, závidět!“

Marně schovával Brtko nohu za nohu, marně se chtěl odtrhnout, jít po svém, zmizet co nejdřív z dvorku. Evelína na něm ještě nedokonala své dílo. Kartáčovala ho zezadu, zepředu, teď mu vzala klobouk a plivla na kartáč.

Naneštěstí se na dvorku objevil další soused, břichatý, holohlavý človíček s fajfkou až po pupek. „Pozdě odešli hosti, pozdě? Dejpámbu dobrýtro!“

„Pámbudej, strýčku Piti.“ Brtko by se byl nejraději propadl do země. Teď mu už nic jiného nescházelo než přítomnost tohoto užvaněného strejdy, který hned všechno vytroubí po celém městě. Prohlíží si ho jako opici v kleci.

„Poslyš, Tono, ty jsi jako ten ženich, co rovnou od oltáře upláchl, hádám na hostinu ho vypravuješ, Evelíno?“

„Ani na svatbu, ani na hostinu, do ráje,“ zažertovala i Brtkova žena.

„Slyšel jsem, slyšel, nespal jsem v noci. Pozdě odešli hosti?“

„Nevím,“ řekl truhlář a soused se odšoural.

Brtkovi bylo ještě mizerněji, cítil se stísněn ve svátečním obleku, škrtil ho tvrdý límec s kravatou, byl celý nesvůj v klobouku a ještě musel vyslechnout Evelíniny rady:

„Ne aby ses dal ošidit. Nikomu nevěř! Na úvěr nedávej. Pan Darmodal nežije, kdo nemá grošíky, ať nepije. Jako u starého Holce, vypiš si takovou ceduličku na zeď, neuškodí. Marš!“ křikla na psa, když se jí připletl pod nohy.

Brtko byl pryč. Marně vystrkuje Esenc hlavu z boudy, marně kňučí. To už jen vítr si pohrává s vrátky, přivírá je a otvírá.

4

Brtka trochu vyplašilo nečekané zařízení nade dveřmi. Zakroutil hlavou, jak mu nad ní zvonivě zahlaholilo, když chtěl vejít do obchodu. Hučel sám pro sebe: „Sakramentské živobytí! Na co zvon? To jsou mi věci…“

Otevíral a přivíral dveře do sklípku, musel to zkusit ještě jednou, snad se mu i zalíbilo toto poplašné zařízení, pohrává si s ním chvíli jako dítě s nahodile objevenou hračkou. Postál si na prahu a s hlavou zvrácenou dozadu odhadoval jeho praktickou cenu. Pak překročil práh směrem do ulice a za střídavého pohledu do arizačního dekretu a na firemní tabuli s nápisem Rozálie Lautmanová, vdova, krajky, stuhy, knoflíky, zjišťoval, zda se nezmýlil, zda je na správné adrese.

„Tento patent roskop je tu úplně zbytečný!“ s ukazovákem na zvonku projevil své mínění již bez obalu. Vkročil do obchodu a teprve spatřil, že bylo předčasné dělat závěry. Opatrně, po špičkách, jako když nám záleží, abychom nikoho zbytečně nevzbudili, udělal krok a ještě jeden, a pak si oči postupně zvykly na tmu. Zazdálo se mu, že na šerém pozadí za pultem odpočívá živá duše, skrčená postava nehybně sedící stařeny. Odkašlal si, měl dojem, že vzbudil spící sovu, cosi se štrachavě pohnulo z místa.

Rozálie Lautmanová byla přesvědčena, že ji z dřímoty jako obvykle vyrušilo revma. Trápily ji i méně vážné neduhy staroby, také proto se dost málo zajímala o události ve městě i v okolním světě. Soustředila se na bolestivé pohyby prstů. Měla někdy co dělat, aby je přivřela, a když se jí to konečně povedlo, trvalo chvíli, než je zase otevřela. A pak se s docela živým zájmem zeptala: „Co pěkného si u nás vybere mladý pán?“

Svátečně oblečení páni nebyli častými hosty v jejím krámě. Chtěla by mu věnovat pozornost i úctu. Proto se také za pultem postavila. Dosud se však neodpoutala od vlastních starostí. Dlaní pravé ruky si nepřestala třít prsty levé, aby v nich rozproudila život. A když se jí podle soustředěného pohledu zákazníka zdálo, že projevil účast s jejím utrpením, svěřila se mu se stařeckou sdílností: „Mladý pán takové starosti nemá, pravdaže? Revma…, protivné bolesti, věčně mám prsty jako ledové rampouchy… Pan doktor říká: gicht… Ne gicht, pane doktore, stáří, jářku, staroba se hlásí.“

Brtko, upřímně srozuměn s trápením stařeny, řekl: „To ještě nic není… Znala jste starého Sekeráka? Ne zmrzlináře, jeho bratra, toho, co rubal led. To jste měla vidět. Takhle…, podívají se, tak se mu ruce od gichtu zkřivily.“ Brtko procítěně předvedl tragédii postiženého.

„Vykřivily, říkáte? Jejejej…, to je malér…, to je malér,“ zahořekovala stařena, i když z Brtkových posuňků vycítila jenom bolestivé znetvoření údů. A nic víc. Léta byla odkázána na zmnohonásobený výkon svých očí, protože sluch jí už dávno přestal sloužit. Nespouštěla z dohledu ústa mluvícího ani jeho gesta, zejména když jí na povídajícím záleželo. A tady hned poznala, že má co dělat s jemným člověkem. „Jakže se jmenovala ta paní?“

Tuto zvědavost neměla raději projevit. Zbytečně Brtka popudila. Křičel: „To nebyla ženská… Sekerák, ne zmrzlinář, jeho bratr, co chodil sekat led.“

„Ahááá,“ řekla Lautmanová s porozuměním, které zdůraznila ohnutým ukazováčkem na horním rtu.

„A po celý život se živil slanými herinky, ještě tak o svátcích haluškami. S mákem anebo s povidly. Halušky,“ dodal hlasitěji.

„Není lepšího jídla, než je šábesová plněná ryba,“ poznamenala stařena trochu mlsně a rozjařená radostí, že náhoda jí dopřála milého společníka, s kterým si tak příjemně a od srdce může popovídat o svých zálibách a trápeních. Pokračovala: „Úplně nenáročný recept. Jedno vajíčko,“ vypočítávala na prstech, „anebo i dvě vajíčka, když je vás víc, ale mně jedno stačí až tak,“ zvedla ruku ke krku. „Anebo i jenom mléko, a když není mléko, tak voda…, trochu mouky a hrst housky…, zuby mít nemusíš, na jazyku se rozplyne…, radost. Někdo má rád kyselou omáčku, někdo zase nasládlou. Povídala jsem Imrovi, už je taky nemladý, zapomnětlivý, říkám, nezapomeň mi přinést láhev octa…“

Už mezi řečí postřehla, že pánův pohled nesvědčí o souhlasu v každém bodě.

„To nic, to nic,“ řekl omlouvavě Brtko a mnul si ruce, „já jsem totiž, jak se říká, tím vaším arizátorem,“ sáhl rukou do kapsy, aby z ní vylovil svůj dekret.

Stařena předsunula hlavu, teď se podívala zblízka na ústa mluvícího, cosi ušlo její pozornosti.

„Prosím?“ podepřela ucho dlaní.

„Ustanovili mě arizátorem vaší živnosti,“ řekl trochu proklamačně Brtko. Byl spokojen. Zdálo se mu, že s tou ubreptanou stařenou se snadno domluví i v jiných věcech.

Z tolika zřetelně vyslovených „i“ bylo stařeně blaze u srdce.

„Ahá, knoflíky,“ zvolala s jásotem a pustila se do horlivého předkládání a nabízení zboží: „Bude mladý pán chtít velké, malé, perleťové, barevné, matné, lesklé, výběr k nespočítání…“

Z regálu putovaly krabičky na pult. Stařena před trochu užaslým Brtkem rozkládala jednu po druhé, vysypávala jejich obsah a jen úkosem si všímala zákazníka. Není moudré dívat se do rukou vybírajícího. Ať si vybere podle vlastního gusta. A přece si neodpustila, aby nezasáhla: „Na vkus mužských se nedá vždycky spolehnout. Jestli smím poradit mladému pánovi…, k světlému kabátu by šly tyhle…, ne…, tyhlety mají ještě jemnější odstín… Nemá mladý pán náhodou vzorek látky? No jo, vy mužští…“

Mlčenlivý zákazník se nezdál být spokojen. Stařena mu musela bez obalu vysvětlit skutečný stav věci:

„Říkají, že je válka…, váznou dodávky. Nepomáhají Imrovy zákroky. Nepomáhají, chudák, co se nalítá…“

„Paní Lautmanová!“ Brtko začal ztrácet trpělivost. Napadlo ho, že by se mohl s hluchou stařenou i nedohodnout. A po svém jí vysvětlil věci hlučně a se zaujetím: „Ustanovili mě arizátorem vaší živnosti. To znamená, paní, že já jsem ten váš árijec a vy jste moje Židovka. Protože jste Židovka, budete arizovaná, to znamená, že já vás zarizuju, vaši živnost, ode dneška bude tenhle obchod můj, mám lejstro s úředním razítkem. Rozumíte mi už teď?“

Soustředěn na svůj výklad nepostřehl, že se stařena trápí nějakým divným nedorozuměním, které venkoncem nemůže pochopit. Spustila ruce podél těla a pak zvedla hlavu a pokusila se o docela přívětivý úsměv.

Knoflíkovou dírkou, přiloženou k oku jako monokl, všímal si totiž Brtko její tváře. Obličej křížem krážem zbrázděný rýhami i drobnými vlnkami nespočetného množství vrásek. A chlupatá bradavice nad levým koutkem úst mu připadala jako neživý pavouk otočený naruby. Jenom její oči prozrazovaly, že je v ní ještě dost skryté energie. Brtko tloukl knoflíkem o pult.

„Tady to máte černé na bílém,“ řekl a posunul k ní blíže arizační dekret. „Račte,“ dodal s nepřiměřeně velkodušným gestem, jako by šlo o bonbony nebo o dáreček.

Takovou ochotu přijala stařena s nepředstíraně oživeným zájmem. Neboť dávno, dávno se nestalo, aby se někdo namáhal upřímně ji pobavit.

„Mladý pán má humor,“ řekla vlídně. „Co pěkného mi přinesl mladý pán?“ Podržela si v rozechvělé ruce dekret a dalekozrakým pohledem se snažila vypátrat veselou záhadu doručeného.

„Ba, je to zajímavé,“ konstatovala pokyvujíc hlavou, a nebýt lehkých rozpaků, zda se přece jenom nemýlí ve svém úsudku, snad by ani neutajila hrdost, že si na ni někdo vzpomněl: „Není mladý pán exekutor?“

„Kdepak exekutor, arizátor…“

„Já jsem si to hned myslela, takový příjemný pán. Děkuji pěkně… Imro je v tom ohledu přímo přehnaný. Třicet roků mi spravuje účetnictví, daňové věci…, každý pátek přinese šábesovou rybu, někdy mřenky, jindy bělici anebo kapra… Spolehlivý člověk, přítel nebožtíka, pedant, dobrák od kosti,“ řekla posléze a posunula dekret zpátky k Brtkovi. „Pán se nesmí hněvat…, já někdy nedoslýchám…, kolik že je pánovi let? – Nejvýš ke čtyřiceti, ach jej…, i já mám dvě dcery…, nechce se mladý pán posadit?…růže malované, Klárika a Pirika…, a můj nebožtík Heinrich…, přebolelo…, přebolelo… Jak se mladý pán jmenuje? Jak prosím? Krtek? Interesantní jméno…, ať se posadí u nás pan Krtek…, pan Krtek je od nás, z města?“

„Já nejsem Krtek, já jsem Brtko. Tono Brtko!“

„Tak, tak, všecko povyrostlo, všecko se za ta léta změnilo…, poženilo…, povdávalo, už se ven nedostanu, ani po tom netoužím, mladý pán mi může věřit…, změnil se svět. Velmi…“

Do krámu vkročil nezvykle čilý stařec, štíhlý a hranatý, měl vyholenou hlavu a vznešené držení těla, rázný krok vojáka a přívětivý pohled. Na boku gumového pláště plandala rybářská tornistra. Stařec mrkl na Brtka a pozdravil stařenu.

„Dobrý den, Rozálie.“ Opřel hůl o pult a rozhodil rukama. S přátelskou odevzdaností sledovala pak stařena příchozího, i když příběh znala.

Rybář vyprávěl:

„Tak si představ, takovou jsem lapil…, podívej se…, štiku. Touha zahořela, duše zaplesala, ale ty oči, Rozálie, ty oči, no, Bohu přísahám, jen němý tvor se dovede tak smutně podívat. Jářku, ať nikdy není srdce člověka neúprosné a šup! Vrať se, krasavice, vrať se, rybo, do vody…“

„Imro,“ řekla prosebným hlasem Lautmanová, „pan Krtek čeká…“

„Ach táák, promiňte, pane Krtek, pěkně vítám, něco na tom bude, že tě babka Krtkem nazvala, tesařem jsi, ale duši Kristovu nemáš. Aby tě, aby tě, ty rošťáku, vždyť se nějak porovnáme, není-li pravda?“

Stařena byla šťastná, že se nezmýlila. Přívětivost přítelova úsměvu i jeho gesta ji blažila. Rybář chytil pána ve svátečním oblečení kolem ramen a natřásal jím vesele jako s nalezeným bratrem. Stařena se těšila tichou radostí hostitelky; ať si jen chlapi povídají, o čem chtějí, ona mezitím připraví v kuchyni čaj na osvěžení.

„Na mě se, Brtko, nehněvej,“ promluvil rybář vlídně k mračícímu se Brtkovi. „Já za to nemohu, že jsi spustil sítě do jalové zátoky…“

„O čem mluvíte, pane Kucharský? Je to vtip? Já vám nerozumím.“

„Všechno vysvětlím.“ Stařec ztišil hlas. „Především si zapamatuj, že u tohohle rybníka nezbohatneš.“

„Já nechci zbohatnout!“

„Tak proč jsi sem lezl?“ zvolal rybář přísněji, než chtěl, a aby zmírnil účinek projeveného hněvu, dodal: „Ostatně já jsem vlastně rád, že jsi sem přišel jako arizátor ty, a ne nějaký lump.“

„O čem to povídáte, pane Kucharský. Myslím, že cpete nos do věcí, do kterých vám nic není.“

„Omyl, můj milý!“ Stařec zvedl ukazovák. „Já tu sice akcie nemám, ale tento revír, abys to načisto věděl, patří tak trochu i mně…“

„Mám arizační dekret. Obchod Lautmanky je úředně ode dneška můj!“

„Nevyskakuj, Brtko, já tě o dekret neoberu. Podívej se. Vždyť ty nejsi zlý chlapec, ani Hlinkův gardista, myslím, že bys měl mluvit jinak…“

„Co chcete, pane Kucharský, řekněte mi, co chcete?“

„Nic. Docela nic. Chci tě jenom upozornit, že jsi naletěl na hloupou návnadu. Podvedli tě…“

„Mě že podvedli? Nikdy! Myslíte, že se nechám vyprovokovat? Mohl bych vás vyhodit… Nemáte tady co dělat. Mohl bych vás udat! Just vás udám. Jste bolševik, myslíte, že to nevím?“

„Nenaparuj se, Brtko, nesmíš se rozčilovat. Máš ty vůbec ponětí o tom, že stará Lautmanka nežije z obchodování s knoflíky?“

Brtko nechápavě zvedl hlavu.

„Tak vidíš, ty truhlíku! Jen se hezky podívej, co ti dali arizovat… Vidíš? Plíseň, pavučinu, prázdné škatule, jen se podívej, staré regály a oprýskaný strop, veteš a puch – bublinu. A přívažkem – starou hluchou Židovku. Bohatší obchody si páni rozdělili mezi sebou. Kolkockému, chlapče, nešlo o tvé štěstí,“ pokračoval stařec. „Napálil tě, lump!“

Do nerozhodného Brtkova počínání se vkradl záměr. Udělal krok směrem ke dveřím.

„Počkej, Brtko!“

Truhlář zaváhal. „Já se ho na to zeptám.“

„Koho se chceš na co ptát?“

„V tom případě,“ drmolil nejistě Brtko, „mu vrátím dekret. Ať si ho dá za klobouk,“ řekl hlasitěji. „Ať nebalamutí poctivého řemeslníka,“ křičel. „Sbohem, pane Kucharský.“ Podruhé se pokusil utéci.

„Měj rozum, Tono! Neznáš snad svého švagra? Chceš mu dělat výčitky, že ti nedal mustr magazín, jaký si vzal sám, ale že ti dal díru?! Copak nevíš, že by to bylo zbytečné a – nebezpečné?“

„Co mám dělat?“ zeptal se Brtko.

„Ty nic. Všechno zařídím sám. Posaď se a poslouchej.“

Brtko si dal říci.

Rybář se procházel krámem a vysvětloval:

„Především, Lautmanka, jak jsem ti řekl, nežije z knoflíků, ale z toho, co jí Židé mezi bohatšími nakoledují… Seď, povídám, není to tak zlé. Nedoplatíš na to. Dobročinný spolek zvýší taxy, to už u holiče Katze zařídím, a ty…“

„Já?“ opakoval truhlář.

„Ty necháš Lautmanku na pokoji. Nic víc. A vynese ti to na živobytí. No?“

Brtko neodpověděl.

Kucharský si plivl do dlaní, rozložil na pult kus novinového papíru a vyklopil z torby ryby.

„Vyber si, Rozálie, šábesovou,“ řekl s vlídností štědrého dárce, jemuž záleží na radosti obdarovaného. Díval se na stařenu, jak se přišourala z kuchyně s šálky na tácku, položila jej na pult a začala ohmatávat jednu rybu za druhou. Konečně se rozhodla.

„Akorát tu nejmenší?“ zvolal rybář a stařena na takovou velkodušnost odpověděla jenom docela mlčky malým laskavým pohledem.

„Pojď, Tono, i ty si vyber šábesovou, když už se máš stát správcem tohohle židovského království. Ať má i ta tvoje stará radost.“

Brtko se nedal pobízet.

Stařena se zdvořilými posuňky upozornila oba muže na občerstvení: „Pijte, než vychladne, chlapci,“ řekla familiárně.

Lautmanová za pultem a oni před ním – stáli, usrkovali si pomalu ze šálků, vychutnávali idylu teplého nápoje. Rybář nepřestával úkosem pozorovat stařenu. Snad považoval právě tento okamžik za nejvhodnější. Dopil dvěma loky čaj, bouchl šálkem, utřel si rukou ústa a v náhlém veselém spěchu se rozohnil jako jarmareční vyvolávač: „Poslyš, Rozálie, lepší to ani dopadnout nemohlo…“

A žena, jako by věděla, co bude následovat, pozorovala přítele, když jí s radostí oznamoval dobrou zvěst:

„Tak je to, Rozálie, tento pán, ano, ano, tenhle skvělý, ochotný muž, jak správně tušíš, to je ten dobrosrdečný člověk, o kterém jsme si povídali. To on se uvolil být ti pomocníkem. Bude ti k ruce, měsíc, dva, jak budeš chtít, Rozálie…, můžeš být bez obav…“

Rybář chytil šálek, jako by ho chtěl vylízat, a přes jeho vrchní okraj, kterým si přikryl nos, pozoroval tvář stařeny, rozzářenou upřímným povděkem. Jako při modlitbě si založila ruce na prsou. „Věděla jsem, Imro, že jsi hodný chlapec… Vždycky jsi byl takový… Proč to popírat? Jsem stará, potřebuju pomoc… Ať Bůh požehná tvým skutkům…“

Otřásla se lehce jako při náhlém zamrazení, upravila si šátek na ramenou a vyšourala se zpoza pultu. Trochu nahrbená stála zde přede dvěma muži, kteří chtějí její dobro. Předsunula jednu nohu ve vysoké botě na přazku, ještě se nerozhodla, kterému dřív vysloví poděkování.

„Člověk nikdy není na světě tak sám, jako si někdy myslí…,“ řekla s důvěřivým povděkem. Pak už věcněji: „Jak se jmenuje mladý pán křestním jménem?“

„Tono,“ křičel Kucharský, „Lilin bratranec.“

Stařena sklonila hlavu na stranu. „Ahá,“ řekla, jako by všemu už rozuměla, a její vlhké oči zamžouraly blaženě. S vlídným zájmem si prohlížela svého budoucího pomocníka. Pak se k němu přiblížila a třaslavými pohyby rukou vyhledala jeho prsty: „Budeš mi jako syn,“ šeptla a pohladila ztuhlého Tona.

„Ajéje, skoro jsem zapomněl na ocet, Rozálie!“ Rybář vylovil z torby láhev.

5

V sobotu se přihodila Brtkovi docela nečekaná věc. Mohl se stát obchodním příručím, aniž měl čas souhlasit, odporovat, anebo dokonce uvažovat o tom, proč vlastně tak soustředěně naslouchá ubrebtané babce. Do obchodu si pospíšil brzo ráno.

Z dvorků vycházely krávy, poslušně postály před domy a zvedaly hlavy vstříc zvuku pastýřské trouby. Ozýval se za rohem a plašil zbytek noci z očí rozespalých hospodářů. Vyháněli dobytek a objevili se před chalupami v tričkách, v pantoflích i bosí, jako když se přímo z postele vyběhne do stáje a odtud na ulici. Slunce připékalo od samého jitra.

Brtko se zastavil u mlékárny. Chvíli se díval, jak dva chlapi ze statku skládají plechové konve. Spěchat nemusel a to nejhorší měl za sebou.

Včera, hned potom, co z obchodu odešel rybář, vytratil se odtud i Brtko. Darovanou rybu v novinovém papíru zapomněl na pultě. Stařena mu uvařila kávu a v návalu štědrosti ho chtěla i jinak hostit. Řekl, že se jde převléct, a už se sem nevrátil. Netroufal si však domů a potulovat se po ulicích ve svátečním, v klobouku s téměř biskupskou střechou a v kravatě, bylo by hloupé. I v hospodě by působil nápadně. Co by říkal lidem, kdyby se ho začali vyptávat, proč se vyparádil? Dobírali by si ho a Brtko to těžce snáší. Ostatně jen ti, co v tom sami mají prsty, schvalují takový čin, k jakému se uvolil.

Brtko se octl u řeky. Tady, schován za křovím, mohl vychutnat půvab samoty a zdání, že se vlastně nic špatného nepřihodilo…

Zul se, shodil ze sebe parádu a jen tak, ve spodkách vlezl do vody. Pak spal a měl hloupé sny. Několikrát přeplaval řeku na druhý břeh a cítil se opravdu osvěžen. Už vůbec nemusel myslet na plesnivou pachuť po setkání se stařenou v krámě, ani se nezatěžoval tím, co bude zítra.

Teprve ve chvílích, kdy na řeku padl stín, posadil se, příjemně vzrušen něčím docela nepochopitelným. Spěšně, jako na rozkaz, vylovil z kapsy saka arizační dekret a začal ho číst. Pak zatížil lejstro kamenem. Už věděl, co udělá. Představil si firemní tabuli se svým vlastním jménem. Popadl proutek a vkreslil do písku obdélník. Ta činnost se mu docela dařila. Pošetilá naděje, snad že si tak dobře odpočinul, vzněcovala v něm myšlenku, že s obchodem přece jen bude moci něco užitečného podniknout.

Doma pak, když se z lavoru vznášela pára, když seděl s nohama v teplé vodě, popustil uzdu své povídavosti.

„Taková arizace je ti ale fuška, Evelínko… Baba Lautmanka se projevila: ,Mir ist schon ein, zwei,‘ řekla, ,zda mne arizuje Petr nebo Pavel… Jako že jí na tom nezáleží. Než se rozhlédnu, bude mi dělat pomocnici. Tovaryše mi bude dělat… Víš, na co jsem přišel, Evelínko?“

„No, povídej, povídej!“

„Mně ti připadá, že obchod je jako kráva. Kráva chce seno a obchod koruny. Vlož do obchodu koruny a zlato z něho poteče jako mléko z dojné krávy.“

„Ale kdy, kdy?“

„Třeba už za týden. Co povídám, třeba už hned zítra, anebo za měsíc. Podívej se na mě,“ vyzval ženu. Rozhodil ruce, udělal přežalostnou grimasu a opět napodobil huhňavý hlas hluché stařeny: „Pane Brtko, já jsem už stará. Já už čekala arizátora každým dnem. Arizátor jako arizátor, čert nebo ďábel, představ si…“

„Klíče od obchodu ti dala?“

„Klíče? Klíče mi dá zítra. Zítra mi odevzdá i kasu, hotovost i zboží. Všechno vám odevzdám, do puntíku všechno, pane arizátor, povídala. Tak mi Pánbůh pomáhej.“

Věžní hodiny ukazovaly sedmou a od náměstí se rozléhal klapot; truhláři pracovali již na třetím poschodí obrovitého jehlanu. Brtko šel podél zdi. Z pumpek mu vykukovala bosá lýtka, oblékl se dnes do modravě pruhovaného „jankrlíku“. V kabátku, který nedávno vyšel z módy a nosíval se se slaměným kloboukem, i způsobem pomalé chůze, jak se rozhlížel na všechny strany, budil dojem cizího turisty, jenž si přivstal, aby od samého jitra mohl pozorovat ruch v cizím městečku.

Před obchodem Rozálie Lautmanové se zastavil. Zrozpačitěl, jako při pohledu na věc, kterou nečekal. Roleta byla stažena.

Uzavřená ve své hluchotě jako v království vzdáleném od světa, seděla Rozálie Lautmanová u stolu navýsost spokojena s uplynulou nocí a snídala. Byla sobota, a když je jednou šábes na světě, je každý spěch odsunutý na vedlejší kolej. Znesvětit pokoj stanovený lidem z vyšší vůle nebeské je nepřípustné. Zdálo se jí, že kuchyň již dávno nebyla prosvětlená tak pronikavou září slunce. I ručně vyšívaná dečka nad lavicí se vyjímala svátečněji než jindy. Dosud na ní nevybledla kresba kominíka s usměvavou milenkou pod nápisem: Já ti lásku dám, ty mi lásku dáš. Leccos by se zde dalo zařídit jinak. Například třídílná kredenc by se mohla rozebrat a užší část přemístit blíže k špajzce a zakrýt umyvadlo s porcelánovým lavorem a porcelánovým džbánem. Už pokolikáté si Lautmanová říkala, že stojánek s kaktusy v květináčích přeloží blíže k oknu…

Spíš ze zvyku než ze zbožnosti ponechala na bíle prostřeném stole tříramenný svícen. Plamen sobotních svíček se nemá udusit, svíčky obyčejně dohoří a vosk rozlitý po trupu svícnu ztvrdne jako klikatý úzký proužek tu a tam přervaný vzdechy, jimž se opuštěná osoba stěží ubrání.

V pantoflích s bavlněnými bambulkami, v bílém čepci a v dlouhé noční košili dojídala Rozálie Lautmanová snídani a vůbec neslyšela klepat. Zato okamžitě postřehla, když se dveře odchýlily a když se v nich znenadání objevila na ježka přistřižená Brtkova hlava. Přehodila si starý květovaný župan přes ramena, ožila: „Pojď dál, pojď, nežinýruj se!“

Brtko se nedal prosit. Jen když je všechno v pořádku. Postál na ulici, chodil sem a tam, čekal, že stařena otevře obchod, vytáhne roletu a vpustí ho dovnitř. Teprve když ho přešla trpělivost, odhodlal se vyhledat ji přes dvorek v soukromí. Ani to nebylo jednoduché. Uvědomil si, že každý styk se Židovkou sledován zlomyslným člověkem by se mohl nevyplatit. Byl zakázán. Hodiny na věži však nestály na místě, bylo třeba něco podniknout.

„Dobré jitro,“ pozdravil bodře, když zjistil, že je všechno v pořádku, a vtáhl povětří do nosu. Připadalo mu zkysané po noci, ztuchlé.

„Přispala jsem si, to víš, šábes…, člověk si aspoň jednou za týden dá načas. Kam bych vůbec spěchala? To jsem ale opravdu ráda, žes přišel. Co dělá Lili?“

„Budeme muset otevřít obchod. Dnes by mohla být velká tržba. Je tam hodně lidí z vesnic.“ Pohyby naznačil, oč mu jde. Snad to dělal moc vehementně.

„Chápu,“ řekla, „jéjej, kolikrát se mi také stalo, že jsem se nechala budit budíkem. Ale na stará kolena? Vstávám, jen co ptáci zacvrlikají pod okny. Posaď se u nás, posaď.“

„Ty tak slyšíš ptáky cvrlikat,“ hučel Brtko a hlasitě, jak nejvíc mohl, opakoval své: „Budeme muset otevřít krám, kšeft,“ křičel. „Klíč! Zámek! Vytáhnout roletu!“

„Obchod? Kdepak! Vždyť je šábes. V sobotu jsem jakživa ne- otevřela,“ řekla stařena a po pomlce: „Jen mi neříkej ne, já vím, že jsi ještě nesnídal.“

Podala Brtkovi talíř šábesového pečiva a čaj. „Zůstala mi od včerejška ryba, nemáš chuť na rybu?“ Vstala, ještě než stihl cokoliv říci, vlekla za sebou dlouhou noční košili pod županem, a klepajíc ve vyšmatlaných pantoflích, zmizela za dvířky ve spížce.

Brtko nepostřehl schod. Náhlé došlápnutí do prázdna způsobilo, že zavrávoral, rozhodil ruce, téměř upadl. „Do šlaka s takovou prací,“ zaklel a škrtl zápalkou. Neboť čím dále tím hustší byla tma v chodbičce, která spojovala kuchyň s krámem. Cítil se zde jako v plesnivém sklepě; babka řekla, že přijde za ním. V tomto okamžiku považoval Brtko i těch několik málo kroků směrem do obchodu za ústup stařeny a byla naděje, že nezůstane jenom u toho.

„Tak už jsem tady,“ ozval se jásavý hlas stařeny. V hloubce úzké chodbičky zacupitaly krůčky: „Všechno ti vysvětlím, všecičko do puntíku,“ pokračovala rozjařeně, jako kdyby měla svátek. Strčila svíčku Brtkovi do ruky a dala se do práce. „Sem mi posviť, buď tak laskav. Ještě trochu výš!“ Brtko mlčel jako obchodní příručí.

Babka začala lovit krabice z regálu. Ploché, podélné, velké, drobné, a pokládala je na pult. Současně s tímto kouzelnickým výlovem krabic začala vykládat: „Například v tomto regálu máme knoflíky. Jak vidíš, mám jich spoustu: perleťové, kostěné, nitěné, všelijakých barev a velikostí. Vezmem si například tuhle perleťové,“ slova se řinula v narůstajícím přílivu odbornické ochoty. „S cenami je to ošemetný. Sada perletěk, totiž tucet, stojí korunu čtyřicet.“ Otočila kartonovou krabici, spustila si brejle z čela na oči a přesvědčila se, jestli se náhodou nemýlí. „Jo, je to tak – korunu čtyřicet. Pro sousedy a trvalé zákazníky, například pro Pilcerku, Hauptmanku, Goliášku, se dá použít angró cena… To je, když kupují často, chápeš? Můžeš spustit na korunu dvacet, ale pod korunu nepůjdeš. To se raději poraď se mnou.“

Vracela krabice do regálu.

„Obchod nejsou žádné čáry. Počkej, nespěchej, všechno přijde na řadu.“ Téměř ho okřikla, když z vlastní pilnosti vyklopil obsah jedné krabice. Provinile začal knoflíky ukládat zpátky. Každé slovo by zde bylo zbytečné. Neměl by vzít hůl a vyhnat ji, dokázat jí silou, že tady vlastně už nemá co vysvětlovat? Knoflíky ovšem nejsou fošny a stuhy nejsou piliny. S hoblíkem a pilkou by si poradil bez babky, bez Evelíny, bez Markuse, obešel by se bez každého.

„Zde máme krajky,“ vysvětlovala stařena a otevřela krabici. „Velice choulostivý artikl. Přichází do módy a hned zase vyjde z módy, takový artikl přivede člověka cugrund, ani nevíš kdy. V životě jsem se s ničím tak nezapóvlovala jako právě s krajkami. No a podívej se, zadrhne se ti pod nehet, ani nevíš jak. To se musí delikátně, při jarmarku si krajky raději vemu na starost sama, já budu vepředu a ty v druhé půlce krámu, vzadu u knoflíků…, měřit krajky, hochu, je náramně jednoduché, když se to ovšem umí.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Obchod na korze – Nevěsta – Z pekla štěstí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.