Copyright © 2017 by Cynthia Harrod-Eagles

First published in Great Britain in 2017 by Sphere, an imprint of Little, Brown Book Group

Translation © Marie Macháčková, 2020

ISBN 978-80-242-6628-2

KAPITOLA PRVNÍ

Sadie sebou škubla a probudila se – uvědomila si, že někdo je v místnosti. Rozbušilo se jí srdce, zprudka se posadila, ale vzápětí pochopila, že je to jenom Peter. V ruce držel baterku, jejíž světlo kvůli zatemnění částečně stínil prsty.

„Stalo se něco?“ lekla se.

„Jsou Vánoce,“ odpověděl.

Za jeho zády se dům topil ve tmě. Kdyby bylo služebnictvo vzhůru, bylo by vidět, jak se dole svítí.

„Je ještě moc brzy,“ zasténala. „Jdi zpátky do postele.“ Místnost byla promrzlá a Peter měl na sobě jenom pyžamo, takže se třásl zimou a přešlapoval z nohy na nohu. „Otec Vánoc už přišel, ne?“ pokračovala.

„Já vím, že Otec Vánoc neexistuje,“ odbyl ji. „Vím, že dárky dávají táta s mámou.“ Bylo mu deset let a z nich už přes dva roky prožil ve válce. V dnešní době bylo dětství jiné než dřív. Uchovat si iluze bylo těžší.

„Tak co se děje?“ zeptala se znovu.

Na okamžik se odmlčel a potom řekl smutně: „Tohle nejsou žádné Vánoce.“

Sadie jeho slova dojala. „Víš co? Dones si punčochu sem. Ale musíš potichu.“

Po špičkách odběhl. Sadie rozsvítila lampičku na nočním stolku a natáhla se pro župan, který měla přehozený přes přikrývku, aby ještě víc hřála. Pod županem ležel Nailer stočený do klubíčka. Teď tázavě zvedl hlavu, ale vzápětí ji zase položil a zastrčil si čumák znovu pod břicho jako kočka. Dole v hale začaly stojací hodiny rozvážně odbíjet čas – bylo pět. Sadie měla svou punčochu pověšenou na pelesti, ale docela spokojeně by počkala do rána. Na dárky byla stejně příliš stará – za pár týdnů jí bude devatenáct – ale věděla, že rodiče se pro ně snaží udržet alespoň zdání vánoční atmosféry.

Ale co to bylo platné. Bobby byl mrtvý – ta skutečnost ji znovu zasáhla plnou silou, zaplavilo ji stejné ohromení a bolest jako každé ráno. A David byl raněný, z armády ho propustili jako válečného invalidu a je otázka, jestli ještě někdy bude normálně chodit. Peter měl pravdu: tohle nejsou žádné Vánoce.

Peter se vrátil se svou punčochou, skočil k Sadie na postel a schoval se pod přikrývku. Nohy měl jako kusy ledu. „Ty na svoje dárky nejsi zvědavá?“

Peter byl z nich nejmladší a měli by ho před tvrdou realitou chránit, jak jenom to šlo. „Samozřejmě že jsem,“ odpověděla tedy. Rozbalili si je spolu.

Hunterovi kráčeli do kostela, pod nohama jim křupal čerstvý sníh, služebnictvo šlo za nimi v jejich šlépějích jako panoš za svatým Václavem z oblíbené vánoční koledy. V kostele se na vánoční mši sešlo méně lidí než jindy. Možná se jim nechtělo do sněhových závějí. Ani zvony nezvonily, aby případné ospalce probraly a přivolaly: reverend na začátku války zvonění zrušil a většina zvoníků stejně narukovala, ať už jako dobrovolníci, nebo později v rámci branné povinnosti. Radostná vánoční zvonkohra, která se dříve nesla přes zasněžené pláně, jim všem bolestně chyběla.

Reverend přednesl promyšlené kázání, hovořil o tom, že každá rodina utrpěla těžkou ztrátu a trápení je možné umenšit pouze společným odhodláním porazit nepřítele a zbavit svět tohoto zla. Už neřekl – jak často opakoval na začátku války –, že v jejich zármutku je utěší Bůh. Toto opomenutí Sadie zaujalo, ale nevěděla, co si má o něm myslet. Přestal reverend věřit v Boha? Přestali věřit všichni? Válečné utrpení si přivodili lidé sami a bylo těžké si představit, že mimo tento svět něco existuje. Proč bojují? Jaký to má účel? Samozřejmě věděla, že musí Němce zastavit – ale proč vůbec bojují Němci? To nedávalo žádný smysl.

Možná právě proto reverend nemluvil o Bohu a právě proto přišlo na mši tak málo lidí. Nic už nedávalo smysl. Jistoty starého světa se rozpadly na prach, který válečná vichřice jednoduše odvála pryč. Kde je Bobby? Jeho tělo hnije ve Francii někde v chladné hlíně, ale kde je on sám? Sadie už nedokázala věřit v nebe, kde přebývají andělé a znějí nebeské harfy, ani v představu, že mrtví jim s úsměvem kynou z druhého břehu. Nebo že Bůh je dobrotivý dědeček s dlouhým bílým vousem. Kdyby Bůh existoval – a Sadie se obávala, že opravdu existuje – potom byl mnohem hrozivější. Bůh, jemuž by se člověk neodvážil pohlédnout do tváře.

Ale navzdory tomu se k němu nejspíš stejně všichni stále modlí, kdykoli se ocitnou v nebezpečí. „Bože, pomoz mi!“ volají. „Bože, ochraňuj moje blízké!“ Koneckonců co jiného jim zbývá? Ale věřil ještě vůbec někdo, že to má smysl?

Bobby byl vždycky duší každé oslavy, plánoval hry a udržoval dobrou pohodu. Bez něj všechno ztratilo lesk. Diana byla šest měsíců vdaná a Vánoce trávila s manželem v Londýně. A David nakonec ani nevyšel z pokoje. Všichni předpokládali, že se k nim přidá – spoléhali na to, že poprvé sejde dolů do přízemí a budou mít co oslavovat. Ale David zůstal nahoře u krbu ve svém pokoji, hleděl do plamenů a stále dokola si pouštěl gramofon – samé smutné písničky. Mezi dárky, které ho očekávaly dole pod vánočním stromečkem, byly i nové nahrávky, protože Last Rose of Summmer a Un Bel Di už všem brnkaly na nervy. Ale David se ani na to nedal zlákat.

„Schody nezvládnu,“ prohlásil kategoricky a dodal: „Noha mě ještě příliš bolí.“ Na to mu nemohl nikdo nic říct, ale když Sadie viděla Williamovo a Peterovo zklamání, přece jen se na něj trochu zlobila.

„Aspoň to zkus,“ naléhala na něj. „Když se nebudeš snažit, nikdy se to nespraví.“ A potom dodala: „Všem pokazíš náladu.“

Ale nehnula s ním. Upřel na ni ten svůj němý nepřítomný pohled a potom zase otočil hlavu. „Dej mi pokoj,“ zamumlal.

Takže nakonec jich dole bylo jenom pět. Dárky donesli Davidovi nahoru, ale bylo jasné, že zájem o ně pouze předstírá, a za chvilku je požádal, aby radši odešli, protože je unavený. Sváteční večeři si snědl v pokoji, takže u stolu zela dvě prázdná místa: jeho a Bobbyho, jako dva vyrvané zuby. Všichni se jim vyhýbali pohledem, přesto automaticky přitahovala pozornost, jako když jazyk každou chvíli zavadí o rozjitřenou ránu.

William měl na ruce Bobbyho hodinky, které jim s Bobbyho věcmi vrátilo ministerstvo války a otec je dal Williamovi. Sadie bylo při pohledu na ně do pláče. Když dojedli a odešli od stolu, přiměla je, aby si zahráli hru, jako to bylo za Bobbyho, ale všichni zábavu pouze předstírali stejně jako David.

V Dene Parku se nekonala žádná vánoční oslava. Obyvatelé Northcotu byli zklamaní, protože doufali, že když se jedna z nich, Diana Hunterová, provdá za lorda Denea, dočkají se v obci nějakého oživení a rozproudí se místní ekonomika. Hrabě a hraběnka Wroughtonovi trávili Vánoce tradičně v Sandringhamu. Královské Vánoce byly pověstné svou nanicovatostí a nudou, ale hraběnka nikdy nedopustila, aby se její pocity stavěly mezi ni a povinnost, a dokud je královna a král zvali, byla jejich povinnost se účastnit.

Lord a lady Deneovi trávili Vánoce ve svém novém domě v Park Place. V Londýně to žilo, hemžilo se to tam důstojníky, kteří dostali dovolenku, a mnohé rodiny jely na svátky do města, aby jejich nejbližší neztráceli drahocenný čas cestováním domů. Rupert byl odhodlaný navštívit ty nejzábavnější večírky ve městě a londýnská zlatá mládež mu s radostí pomáhala cíle dosáhnout.

Diana byla v pokročilém stupni těhotenství, jejich první dítě se mělo narodit v březnu. Připadala si nafouklá a neohrabaná a měla nepříjemné tušení, že těhotná žena by se neměla moc ukazovat na veřejnosti. Přinejmenším se to od ní neočekávalo. A ani si to moc neužívala.

„Nechci, aby mě lidé takhle viděli,“ namítla Rupertovi.

„Ale má drahá, vypadáš překrásně. Velkolepě plodně,“ prohlásil, vzal ji za ruce a prohlížel si ji. Ve svých volných domácích šatech si připadala jako obryně. Jako naparáděný tuleň. Rupert se láskyplně usmíval. „A jsi krásnější než kdy jindy. Pro ostatní ženy není nic příjemného, že se s tebou musí poměřovat, ale pokud to sneseš ty, tak já taky.“

Diana se však dala uchlácholit jenom napůl. Nebyla si úplně jistá, jak vlastně Rupert mínil to slovní spojení „velkolepě plodná“, ale neznělo to příliš decentně. Navíc začínala mít podezření, že manžel se řídí především pravidlem, účel světí prostředky, takže by nejspíš řekl cokoli, jen aby dosáhl svého. „Držím smutek,“ připomněla mu.

„V dnešní době se už smutek nedrží.“ Pohotově změnil výraz z rozjařenosti v důstojnou zkormoucenost. „V čase války to není vlastenecké. Nesmíme připustit, aby špehové hlásili fricům, že propadáme malomyslnosti. Čím víc budeme jíst, pít a radovat se, tím hůř se bude nepřítel cítit. Je naše povinnost užít si co nejvíc legrace.“ Diana na něj vrhla pochybovačný pohled, ale Rupert dodal: „Taky jsem ztratil bratra.“

Na to se nedalo nic říct. Rupert okamžitě postřehl, že zaváhala, a honem výhodu využil. „Vím, že jsi unavená, drahoušku, a když toho budeš mít dost, můžeš se omluvit. Ale je třeba, aby tě ostatní viděli po mém boku. Nechci, aby se říkalo, že moje manželka ztratila kuráž.“

Diana se kvůli svému narůstajícímu objemu cítila špatně, ale naštěstí móda vypasovaných šatů, které byly populární před válkou, ustupovala a místo toho se prosazoval styl nařasených sukní s volnou tunikou, čímž se dala zakrýt postava jednodušeji. Peněz na oblečení měli dost – Rupert ji doslova nutil, aby stále kupovala nové věci. A v otázce korzetů projevoval nebývalé znalosti.

Před válkou se o ně příliš starat nemusela, jednoduše si vždycky koupila od Whiteleys klasickou velikost S za 8 šilinků a 11 pencí. Ale Rupert nad jejím výběrem povytáhl obočí a poslal ji za experty do Marshall and Snelgrove. Dát za korzet z bílého saténu s hedvábnou švýcarskou krajkou 15 šilinků 11 pencí mu připadalo jako naprosto rozumná cena. Zpočátku ji přivádělo do rozpaků, že s ní řeší její spodní prádlo, ale po čase jí to připadalo spíš vzrušující – jako by měli před světem svoje malé tajemství.

Těhotenství vyžadovalo ještě větší výběr spodního prádla a Rupert ji nasměroval do podniku někde v zapadlé ulici za Leicester Square, aby jí ušili korzet na míru, který se dal přizpůsobovat změnám postavy. „Musíš mít správnou výztuž, má drahá,“ prohlásil znalecky, když si postěžovala, že tři guineje je přehnaná částka za pár kostic. „To je malá cena za zdraví našeho syna a dědice.“ Nakonec trval na tom, ať si nechá ušít korzety dva, aby měla jeden náhradní, až se ten druhý bude prát – Rupert byl přímo fanatik čistoty. Když viděla ten účet za šest guinejí, mohla jenom doufat, že ho nezklame a neporodí děvče.

Nakonec si vánoční svátky přece jen užila, ačkoliv nekonečné radovánky ji trochu vyčerpávaly, proto se obvykle omluvila dřív a šla spát. Rupert se však poslední dobou stýkal s jinou společností. Před svatbou dával přednost bohémům a někteří jeho přátelé jí tehdy připadali opravdu podivní. Nyní se pohyboval ve společenských kruzích své vlastní třídy – lidí, které znal celý život. Diana neměla všechny zrovna v lásce, ale přinejmenším se dali pochopit. Byla však nejradši, když si mohla pozvat lidi domů a uspořádat tichou večeři pro staré přátele. Potom se mohla uvolnit a večer si užít a ani se jí nechtělo jít si v devět lehnout jako jindy.

Hlavně jí však chyběla její vlastní rodina. Na cestu do Northcotu jim nikdy nezbýval čas a Diana měla provinilý pocit, když si představila, jak smutné mají asi u nich doma Vánoce, zatímco ona se tady baví, obklopená veselou společností. Alespoň jim na Boží hod poslala telegram s přáním hezkých svátků a nechala jim z Dene Parku poslat košík ovoce ze zdejšího skleníku. Nic víc udělat nemohla.

„Musíš svého otce přesvědčit, aby si nechal zavést telefon,“ nabádal ji Rupert. „Je to skutečně trestuhodně zpátečnické, že ho ještě nemá. Kdyby měl telefon, mohla bys jim na Boží hod ráno zavolat a s každým si promluvit. To je skoro stejné, jako kdybys je přijela navštívit.“

Dianu jeho návrh zaujal – představa, že si po telefonu může opravdu povykládat a nemusí jen posílat stručné vzkazy se základními informacemi, se jí zalíbila. Jenom Rupert mohl vymyslet tak drahý a smělý nápad.

Davida přepadla noční můra. Ethel, která nyní o něj pečovala jako jeho osobní ošetřovatelka, měla pokoj hned vedle něj a vždycky spala s otevřenými dveřmi, kdyby ji náhodou potřeboval. Stihla k němu tedy pokaždé doběhnout dřív, než jeho křik zesílil. Seděl na posteli a zarýval si prsty do tváře. Pospíšila k němu, popadla ho za zápěstí a zadržela ho, aby si neublížil. Ale měl sílu a odmrštil ji, takže upadla na zem. Přitom srazila nádobu na nočním stolku a zvuk tříštícího se skla pronikl i skrz Davidovu zamlženou mysl. Otevřel oči.

„Probuďte se,“ řekla Ethel pevně a vstala. „Probuďte se. Něco se vám zdá.“

Chvíli hleděl nevidoucím pohledem před sebe a něco si mumlal. Po obličeji mu tekly slzy, nos a jednu tvář si poškrábal tak silně, až mu tekla krev.

„Byl to jen sen,“ opakovala Ethel. „Jste doma, v bezpečí. Všechno je v pořádku.“

„Vši,“ vyrazil ze sebe s hrůzou. „Všude samé vši. Hrozný smrad!“ Začal kolem sebe máchat rukama.

Ale Ethel viděla, že už začíná přicházet k sobě. „Žádné vši tady nejsou, žádný zápach,“ ujišťovala ho. Podepřela ho, aby se rovně posadil, natřásla mu polštáře a uhladila přikrývku. „Máte hezké čisté povlečení, navoněné levandulí. Čichněte si... no tak. Vidíte? Levandule. Jste doma.“

David se dlouze rozhlédl po místnosti a rozechvěle se nadechl. „Promiň,“ řekl nakonec. „Jdi zase spát.“

„Nejsem ospalá,“ řekla rázně. Vzala vlhký flanelový hadřík, otřela mu tvář a prohlédla škrábance, ale byly jenom povrchové. Navzdory tomu, že v místnosti byla zima, se potil, takže Ethel hadřík znovu vymáchala, vyždímala a otřela mu i krk a trup pod horním dílem pyžama. Nebránil se a nechal ji. „Bolí vás noha?“ zeptala se. Přikývl. „Chcete nějaký přípravek?“

„Morfin ne,“ odmítl. Děsil se, že kdyby ho bral příliš mnoho, lék by ztratil účinnost.

„Připravím vám chlorodyn,“ navrhla. „To vám vždycky uleví.“

Malá tmavá lahvička s chlorodynovým přípravkem Dr. Collise Browna stála s ostatními léky na jeho medicínském stolku a Ethel mu namíchala dávku do kalíšku. Když ji vypil, posbírala střepy a řekla: „Zůstaňte ležet, zajdu dolů do kuchyně a připravím vám horké mléko. Chcete, abych někoho zavolala?“

„Ne,“ odpověděl. Pokusil se o úsměv, ale ústa ho neposlechla. „Nikoho jiného nepotřebuji, děkuji.“

Ethel to potěšilo. Přikývla a vyšla z místnosti.

David se opět opřel do polštářů a cítil, že se uvnitř stále chvěje. Sadie vždycky říkala, že když má člověk zlý sen, je nejlepší si ho znovu nechat projít hlavou v bdělém stavu a utvrdit se, že byl nepravdivý. Jedině tak ho vypudí z mysli. David si nevybavoval, jak sen vlastně začal. Vnímal pouze změť zvuků a hlasů. Opět ta válka – vždycky se to odehrávalo ve válce. Jenom konec snu se mu promítl v živějších barvách. Ležel někde na posteli, zpod pokrývky se vyrojily vši a lezly mu po obličeji. A když nahlédl pod přikrývku, byly jich tam miliony, pohybující se hmyzí masa mu pokrývala tělo. Proto se dal do křiku.

Ne, začal křičet ve chvíli, kdy si všiml, že pod tou armádou vší nemá nohy. Dokonce ani pahýly. Tělo mu končilo trupem a zbytek bylo pouze zpěněné moře vší.

Otřásl se, polkl a uvědomil si, že má sucho v ústech. Snažil se ze sebe hrůzu setřást a rozhlédl se po známé místnosti. Děkoval bohu za elektrické světlo, protože nevytvářelo mihotavé stíny, které člověka mučily jako plamínky z vyhořelých svíček, jimiž si svítili v zákopech. Věděl, že je to pouze výplod jeho představivosti, ale opět cítil ten zápach. Bahno. Bahno v zákopech mělo nezaměnitelný pach – často vtipkovali, že kdo ho jednou ucítí, nikdy na něj nezapomene. Ve svém snu podobně páchl on sám. Hnilobný puch se mu linul z pórů. I když se přesunuli ze zákopů do týlu, stejně si ho nesli všude s sebou – ulpíval na nich, dokud neměli možnost se pořádně vykoupat a vydrhnout bikarbonátovým mýdlem. Vzpomínka na ty nekonečné bažiny ho pronásledovala. Občas měl pocit, že se toho odpudivého zápachu nikdy nezbaví. Že když k němu někdo přistoupí blíž, ucítí ho a bude se ho štítit. Další důvod, proč se lidem vyhýbal.

Nyní už byl zcela probuzený a zaplavila ho stará známá deprese. Někteří lidé ji popisovali jako černého psa, jehož máte stále v patách, nebo havrana, který vám sedí na rameni, ale on ji vnímal jako balvan, který mu drtí hruď a znemožňuje mu dýchat. Zakrýval mu výhled, takže přes něj nic neviděl.

Pomyslel na to, jaký býval dřív, vzpomněl si, jak v létě 1914 seděl se svým nejlepším kamarádem Oliphantem venku pod stromy a vyprávěli si, že by chtěli vykonat něco velkého a ušlechtilého. Zdálo se, že válka nabízí nepřeberné množství příležitostí k velkolepým hrdinským činům. Snili o slávě, dokonce o slavné smrti. Jak byli tenkrát hloupí! Na smrti nebylo nic slavného, člověk se pouze proměnil ve špinavé smrduté cáry kůže, masa a kostí, zašlapané do bahna, odsouzené k zapomnění. Na válce nebylo nic slavného, nabízela pouze bolest, děs a rozklad.

Bobby – ten veselý hezký Bobby, kterého všichni měli rádi – se také vypravil do války a teď je mrtvý. Alespoň je z něj hrdina. David nedosáhl ničeho. Jeho jméno se do dějin nezapíše. Šel do války a vrátil se jako troska, beznadějný mrzák, který už nikdy nebude chodit ani normálně žít. Neměl žádnou budoucnost, čekala ho bolest a ponižující závislost na druhých.

Měl stejný pocit jako v zákopech po výbuchu granátu. Připadal si, jako by se střecha propadla a suť zavalila vchod. Byl uvězněný, pohřbený zaživa – a nikdo o něm nevěděl. Poslouchal, jak venku lidé chodí, povídají si, žijí své životy, ale nikdo z nich neslyšel, jak on uvnitř křičí. Pohřbený zaživa. To musel být žert. Špatný vtip. Stejně jako jeho noha, v níž mu urputně pulzovala bolest jako ve zkaženém zubu. Co práce dalo lékařům, než mu ji zachránili. Další špatný vtip.

Vrátila se Ethel s hrnkem horkého sladového mléka Horlicks a novou sklenicí čerstvé vody, kterou mu postavila vedle postele. Vzal si od ní hrnek a řekl: „Děkuju. Už můžeš jít zase spát.“

Ale přinesla si s sebou šití a nyní se posadila do křesla u okna. „To je v pořádku. Mám tady košili na správku. Zůstanu, dokud zase neusnete.“

Bránil se pocitu vděčnosti. Opakoval si, že je to její práce, že je placená od toho, aby se o něj starala – a to byl další vtip. On, David Hunter, skončil jako nemohoucí invalida uvězněný mezi čtyřmi stěnami.

Upil trochu nápoje a známá chuť na něj působila konejšivě. Chlorodynové sedativum utlumilo akutní děs. „Kolik je hodin?“ zeptal se.

„Půl čtvrté,“ odpověděla Ethel a obrátila košili, aby měla přístup k trhlině.

Asi Williamova košile, pomyslel si David. Na Petera je moc velká. Jeho bratři byli živí a zdraví, mohli se volně vypravit kamkoli a plánovat svou budoucnost jako užitečné a celistvé osobnosti. Do očí se mu draly slzy, ale spolkl je a upil další doušek Horlicksu.

„Ještě máte dost času se dospat,“ řekla Ethel, ani nezvedla hlavu.

David dopil a usoudil, že přesně to udělá – pokud tady Ethel zůstane a bude nad ním bdít. Díval se, jak šije, a věděl, že pokud on sám nepromluví, bude také mlčet. Znala hodnotu mlčení. Nebo možná jako dobrá služebná věděla, kde je její místo. Ale David byl rád, že je tu s ním. No není to směšné? Je rád, že u něj sedí služka.

KAPITOLA DRUHÁ

Edward se cítil provinile, ale byl rád, že je zase v práci. Věděl, že bez Bobbyho budou Vánoce hodně smutné, ale doufal, že alespoň David sejde dolů. Ošetřovatelka Heatonová, která o Davida pečovala prvních pár týdnů po jeho návratu domů, nesmlouvavě trvala na tom, že právě to by měl být jeho cíl, a David se díky její ráznosti a nekompromisnosti opravdu nějakou dobu zlepšoval. Ale když odešla, znovu upadl do apatie. Edward si k němu nedokázal najít cestu a připadal si zoufale bezmocný. V bance alespoň věděl, co má dělat. Tam problémy měly svá řešení a uměl si s nimi poradit.

Když sešel dolů na snídani, s překvapením zjistil, že Beattie už je také dole a oblečená na vycházku.

Nějakou dobu přespával v šatně, protože od začátku války se mu manželka postupně vzdalovala. Obě rány, které udeřily v rychlém sledu, nejprve Bobbyho smrt a potom Davidovo zranění, zpřetrhaly křehké pojivo jejich vztahu. Když o něj Beattie zavadila očima, měla v nich prázdný pohled, jako kdyby viděla někoho zcela cizího. Svým způsobem to bylo ještě horší než jeho neschopnost pomoci Davidovi, protože to znamenalo, že každý z nich musí nést svůj zármutek sám.

Zbývalo jedině předstírat, že všechno je v pořádku. „Dobré ráno, má drahá. Dnes jsi vstala brzy.“

„Jedu do města,“ odpověděla Beattie a upila kávu.

Edward si také nalil. Nelíbilo se mu, jak je káva slabá. „Neměla bys promluvit s kuchařkou? Káva by měla být silnější,“ poznamenal.

„Williamson nám nedoručil poslední objednávku,“ vysvětlila mu Beattie. „Zbývá nám pouze jedno balení. Požádala jsem tedy kuchařku, aby se snažila s ním vyjít co nejdéle.“

„Radši bych měl kávu pořádně silnou a méně často,“ namítl Edward. Slyšel, že někde do ní přimíchávají drcené žaludy nebo – jako francouzská vymoženost – sušený kořen cikorky. Při té představě se otřásl. Jakmile člověk přestane k snídani dostávat šálek pořádné kávy, civilizace má odzvoněno. „Pokud to bude nutné, obejdu se bez kávy po večeři,“ dodal.

„Řeknu jí to,“ odpověděla Beattie, ale nepohlédla na něj.

„Proč jedeš do města?“ zeptal se opatrně.

Teď přece jen vzhlédla, ale do očí se mu nepodívala. „Zase do kantýny. Vojáci stále přijíždějí. A taky mě napadlo, že bych navštívila Dianu. To byly její první Vánoce bez nás. Doufala jsem, že se alespoň na chvilku zastaví,“ posteskla si.

„Asi je odradilo sněžení,“ mínil Edward. „Hůř se cestovalo.“

„Vlaky jezdily normálně,“ namítla Beattie.

Edward se usmál. „Nedovedu si vůbec představit, že by náš zeť nasedl do běžné vlakové soupravy – teď už je to navíc lord Dene.“

Konečně vzbudil její pozornost. „Je tak zvláštní, že z Diany je lady Deneová, když si člověk uvědomí, čím vším musela projít.“ Diana byla původně zasnoubená s Rupertovým starším bratrem Charlesem, ale ten padl ve Francii.

Edward přikývl. „Musím přiznat, že když přijala Rupertovu nabídku k sňatku, dělalo mi to trochu starosti. Připadalo mi to jako uspěchané rozhodnutí – nejspíš poplatné válečné době. Ale oba vypadají spokojeně. Pokud se dá soudit ze všech těch novinových zpráv, tak o pozvánky do společnosti nemají nouzi.“

„Northcote už je jí nejspíš malý,“ podotkla Beattie. „Teď se cítí víc doma v Londýně.“

Dovnitř vstoupila Ada s tácem a v patách za ní kuchařka, která se obrátila na Beattie. „Kdybyste ve městě náhodou šla kolem nějakého obchodu, madam...,“ nadhodila opatrně.

„Co byste potřebovala?“ zeptala se Beattie.

„No, madam...“ Kuchařka zaváhala.

„Kávu?“ navrhl Edward trochu jízlivě.

„To ne, pane. Právě přišel poslíček od Williamsonových. Dneska jim kávu dovezou a hned nám ji pošlou.“

„Oč tedy jde?“ opakovala Beattie netrpělivě.

Kuchařka zahodila ostych. „Lůj,“ vyhrkla.

„Lůj?“ Beattie povytáhla obočí. „Nemůžete přece čekat, že budu chodit po Londýně s hroudou loje v ruce.“

„To ne, madam, samozřejmě, že ne. Teď ho prodávají už upravený v čistých kartonových krabičkách. Prostě kdybyste náhodou procházela kolem obchodu a nevadilo by vám to...“

Beattie si povzdechla. „Tak dobře. Kolik?“

„Tolik, kolik vám dají, madam – a kolik unesete,“ zkoušela to kuchařka. „Jeden nikdy neví, co bude v obchodě zase chybět příště. Vůbec se to nedá odhadnout. Třeba minule...“

„Děkuji, to bude všechno,“ přerušila ji Beattie pevně. „Uvidím, co se dá dělat.“

„Dobře, madam.“ Kuchařce bylo jasné, že audience už je u konce, otočila se, ale stejně si nemohla pomoct a musela mít poslední slovo. „Nevím, kam ten svět spěje. Žádné kafe, čaj se platí zlatem. A ten jejich příručí! Píská na mě u zadních dveří, jako bych byla pes. Co furt máte, panímámo! povídá mi. Je mu dvanáct a takhle se mnou mluví! Co jsem komu udělala?“ mrmlala kuchařka cestou z místnosti.

Edward pohlédl na manželku s pobavením. „Obdivuji, jak se dokážeš vypořádat se všemi nástrahami funkce paní domu. Klobouk dolů.“

Dřív by se zasmála a rozproudila by se mezi nimi konverzace. Ale nyní vypadala jen roztržitě, jako kdyby ji vytrhl z myšlenek. „Chceš něco vzkázat Dianě?“ zeptala se po delší odmlce. Nemohl si pomoct, ale vsadil by se, že myslela na něco úplně jiného.

„Jenom, že ji pozdravuji,“ řekl tedy. „A upřímně doufám, že ji brzy uvidíme.“

Dveře do Park Place otevřel starší muž v livreji. Sehnat mužského sluhu bylo po vyhlášení všeobecné branné povinnosti stále obtížnější, ale Beattie si všimla, že dotyčný napadá na nohu, čímž se jeho přítomnost v domě vysvětlovala. Očividně znal své řemeslo, protože na ni pohlédl se zdvořile nečitelným výrazem dobře trénovaného sluhy.

„Její Milost dosud nesešla dolů ze svého pokoje,“ oznámil, když mu Beattie řekla, že přišla na návštěvu, „ale prosím pojďte dál, ohlásím vás.“

Její Milost, pomyslela si Beattie. Z její malé holčičky je teď hraběnka. A bydlí v přepychovém domě na St. James’s a dveře návštěvám otvírá lokaj. To vše bylo naplnění Dianiných dívčích snů. Beattie doufala, že dcera bude opravdu šťastná. Ale ať už se manželství vydaří jakkoli, alespoň jí tohle všechno zůstane i po válce.

Dům byl světlý, elegantně zařízený a voněl novotou a čerstvou malbou. V hale stála váza s květinami, vyleštěný stolek se jen blyštěl a velké zrcadlo za ním jiskřilo. Její dcera měla dobré služebnictvo.

Lokaj šel nahoru a po chvíli se objevila žena v jednoduchých tmavých šatech, které značily, že jde o osobní komornou paní domu. „Její Milost vás ráda uvidí, madam, pokud vám nebude vadit, že je dosud v domácím oblečení. Je stále ještě na lůžku.“

Diana seděla v posteli opřená o polštáře a měla na sobě šifonové pyžamo s jemnou krajkou. Vlasy měla roztomile rozcuchané, tvář jí přímo zářila zdravím a přikrývka jen zpola zakrývala vzdouvající se bříško.

Když matku zahlédla, usmála se. „Tak ráda tě vidím! Ale jsi tu brzy – stalo se něco?“

„Musela jsem jet do města, tak mě napadlo, že se zastavím. Máš novou komornou,“ poznamenala, když se dveře za ženou zavřely.

„Ano, jmenuje se Padmoreová. Je mnohem lepší. Tu, kterou mi vybrala lady Wroughtonová, jsem nikdy neměla moc ráda.“

Beattie přemýšlela, jak se asi Dianina panovačná tchyně vyrovnala se skutečností, že nebylo po jejím. „Jsi v pořádku?“ zeptala se.

„Ano, je mi dobře. Rupert mi ale pořád opakuje, že bych měla co nejvíc odpočívat, tak odpočívám. A dopoledne většinou stejně není co dělat, takže si ráda poležím. Není to hrůza?“

„Naopak, zní to velice rozumně.“

„Jak se všichni mají? Moc jste mi o Vánocích chyběli. Jaké to bylo?“

„Tiché. Děkujeme za ovoce,“ dodala Beattie.

„V Dene Parku je ho plno a nikdo ho moc nejí. Ale potom mě napadlo, jestli to nepůsobilo divně. Neurazila jsem vás?“

Beattie se zasmála. „Jistěže ne. Skleníkovým ovocem nás nikdy neurazíš. Mrzelo nás, že tě neuvidíme, ale chápali jsme, že máš jiné povinnosti.“

„To jsem ráda,“ oddechla si Diana. „Vadí mi jízda v autě, zvládnu cestu akorát na krátkou vzdálenost. A pak ten sníh a všechno kolem... Vlastně bych nešla vůbec nikam, kdyby Rupert netrval na tom, že ho musím doprovodit. Stejně bych ale nejradši navštívila vás.“

„O nic nejde, holčičko, hlavně když jsi šťastná,“ ujišťovala ji Beattie. „A ty jsi šťastná, viď?“

„Ano, Rupert je na mě moc hodný. Jenom bych si přála, aby si dítě pospíšilo a já ho už konečně viděla na vlastní oči. Nepřipadalo ti zvláštní, že vlastně ani nevíš, jak dítě bude vypadat?“

„Už je to tak dávno, vůbec si nevzpomínám,“ odpověděla Beattie vyhýbavě. Ale samozřejmě, že si vzpomínala. David, její prvorozený, její nejmilovanější – vzpomínala si úplně na všechno.

Diana jí vyčetla z tváře, na koho myslí. „Jak se má David? Už sešel dolů?“

Beattie zavrtěla hlavou. „Pořád je na tom špatně. Ale byla to těžká doba pro všechny.“

„První Vánoce bez Bobbyho. Nemůžu pořád uvěřit, že už ho nikdy neuvidím.“

„Zkus na to nemyslet,“ nabádala ji Beattie. „Než se dítě narodí, měla bys myslet jen na samé příjemné a radostné věci.“

„Opravdu to má nějaký vliv?“

„Prý ano, takže bude jistější se tím řídit,“ řekla Beattie a vstala. „Měla bych už jít, aby sis mohla v klidu odpočinout. Mám ještě plno práce.“

„Kam se chystáš?“ zajímala se Diana.

Beattie se rozhodla hrát na jistotu. „Kuchařce došel lůj a Williamson ho nemá na skladě, takže jsem dostala za úkol nějaký sehnat. Musím projít pár obchodů.“

„My určitě lůj máme. Zazvoním na Padmoreovou.“

„Kdepak! Co by si pomyslela, kdyby sis ji poslala pro kostku loje?“ usmívala se Beattie.

„Rupert říká, že není špatné držet služebnictvo trochu zkrátka, aby nebrali nic jako samozřejmost. Prý jakmile mají pocit, že nás mají přečtené, začnou si dovolovat.“

„Tvůj manžel se očividně vyzná.“ Vstala a políbila dceru na tvář. „Už opravdu musím běžet. Jsem moc ráda, že vypadáš tak dobře,“ loučila se.

V období mezi Vánoci a Novým rokem Edward tradičně kontroloval portfolia svých klientů a vyhledával nové investiční příležitosti. V tom čase dříve obvykle panoval klid, protože Parlament nezasedal a většina jeho klientů pobývala mimo město. Válka však hodně změnila a Londýn se nyní hemžil vojáky v uniformách. Ať už to bylo z důvodu zhoršené situace na frontě, nebo šlo jen o běžnou rutinní aktivitu, oddíly byly povolávány z dovolenek a restaurace praskaly ve švech. Mnoho dalších lidí tedy zůstalo ve městě a ani úřady nemohly úplně přestat fungovat.

Proto ho nijak neudivilo, když ho třetího ledna dopoledne přišel navštívit lord Forbesson z ministerstva války. Venku bylo hrozné počasí, plískanice a ledový vítr, a Forbesson mu už ode dveří hlásil: „Když jsem procházel kolem, všiml jsem si, že se tady svítí, a najednou jsem zatoužil po sklence sherry. Tak jsem tady.“ Zalétl pohledem ke krbu a zamnul si ruce. „Rád vidím, že si můžete pořádně zatopit. Snad nebude tuhá zima, museli bychom šetřit uhlím.“

Edward mu gestem ukázal, aby se posadil do křesla u krbu, a nalil mu sherry. „O šetření mi ani nemluvte. Ráno jsem měl kávu tak slabou, že skrz ni prosvítalo dno šálku.“

„To je opravdu skandál,“ litoval ho Forbesson. „Nesmíme připustit, abyste vy bankéři trpěli nedostatkem stimulujících nápojů. Do velké míry jsme na vás závislí.“ Do okenních tabulek zabubnovala sprška deště s kroupami a plameny v krbu se zatřepotaly, jak dovnitř zavanul poryv větru. „Odporné počasí,“ zamumlal Forbesson. „Ale na druhou stranu díky za ně, jinak by si naši vojáci na frontě ani neodpočinuli. Vést válku dvanáct měsíců v roce! Kdo to jaktěživ viděl? A ti ubozí mizerové v Rusku jsou na tom ještě mnohem hůř,“ pokračoval a zdvihl sklenici proti ohni, aby mohl obdivovat jantarovou tekutinu. „Člověka to přivádí na myšlenku, jak vůbec mohlo někoho napadnout usadit se na Sibiři. Na první pohled muselo být jasné, že tam nikomu pšenka nepokvete. Každý, kdo má trochu rozumu, by hned vzal do zaječích. Lidská rasa je opravdu zvláštní plemeno.“

„A co se v Rusku vlastně děje?“ zeptal se Edward, aby ho vrátil k tématu.

„Ach ano – z Rusů nás momentálně bolí hlava nejvíc. Vydrží? Utrpěli příšerné ztráty, jejich vojáci nemají dostatek střeliva, chybí jim boty i jídlo. A ten šílený mužik našeptává carevně stále cosi o míru...“

„Myslíte Rasputina?“

„Šílenců kolem ní je víc, ale ano, měl jsem na mysli Rasputina. Koneckonců pochází ze Sibiře a předpokládám, že když na takovém místě člověk žije delší čas, je docela normální slyšet hlasy. Hučí do carevny a ta zase naléhá na cara, který ji nakonec vždycky poslechne. A pokud uzavřou mír s Německem – no, radši nemyslet.“

Edward přikývl. Kdyby Rusové přestali bojovat, Německo by mohlo přesunout veškeré východní jednotky na západní frontu.

„Zrovna jsme fricům uštědřili pěknou nakládačku. Docela jsme jim zatopili,“ vykládal Forbesson, „ale potřebujeme, aby jim Rusové pořád dýchali za krk. Car má plné ruce práce, bouří se mu duma, útočí na něj sověty a v průmyslových oblastech panují nepokoje. Nepotřebuje, aby kolem jeho manželky vypukl skandál a prohluboval všeobecnou nespokojenost. Bohužel Mikuláš nemá pevnou páteř, jinak by už manželku odkázal do patřičných mezí – a poslal někoho, aby tomu šílenci prohnal kulku hlavou.“

„Myslíte, že jsou na tom Němci špatně?“ zeptal se Edward.

„Panebože, melou z posledního! My jsme vloni utrpěli velké ztráty, ale jejich byly mnohem horší. A nemají výhodu skvělé bojové morálky, jakou máme my. Naši lidé mají zdravý rozum a vědí, že bojujeme za správnou věc. Naše blokáda dělá Němcům velké potíže. Začínáme mít vrch nad zepelíny a umíme je zahnat zpět na jejich území. Teď už je hlavní jen vydržet, nevzdávat to a stát pevně na svých pozicích. Němcům už ujíždí půda pod nohama – proto se tak zoufale snaží vyšachovat Rusy...“ Forbesson se odmlčel. „Tohle je ale jenom čistě mezi námi.“

„Samozřejmě,“ ujistil ho Edward.

„Němci tajně financují bolševickou revoluci výměnou za slib, že pokud uspěje, po převratu uzavře nová ruská vláda s Německem mír.“

„Revoluce v Rusku?“ zamyslel se Edward. „O tom se poslední dobou hodně mluví. Opravdu je to reálná možnost?“

„Pořád je to na spadnutí,“ přitakal Forbesson. „V minulosti nikdy neuspěla, protože revolucionáři postrádali disciplínu, jediné organizované jednotky měl pouze car. Ale kdyby se proti němu obrátila armáda... a rudí se mezi sebou přestali handrkovat a místo toho začali táhnout za jeden provaz...“ Pokrčil rameny. „Musíme doufat, že se bouře přežene jako vždycky.“ Dopil sklenku a vstal. „To mi připomíná, že už musím jít. Máme vládní jednání s novým ministrem financí. Budeme se radit, jak to všechno zaplatit.“

„Ministerstvo financí nikdy nespí,“ zažertoval Edward a vstal, aby ho vyprovodil

Forbesson na něj vrhl zamyšlený pohled. „Jste správný chlapík, Huntere. Ani nevíte, jak si cením vašeho nadhledu a zdravého rozumu. Vidíte věci tak, jak jsou. Politici nakonec vždycky začnou brát ohledy, ať už byly jejich úmysly sebečistší.“

„Matematika se zkorumpovat nedá,“ prohodil Edward. „Součet čísel na konci sloupce buď vyjde, nebo ne. Není žádný prostor pro pochybnosti.“

„To musí být skvělý pocit,“ utrousil Forbesson. „Vláda a pochybnosti jdou ruku v ruce.“

Edward věděl, že Beattie má službu v kantýně na nádraží Waterloo Station a domů přijde pozdě, proto po práci zašel na návštěvu za Élise de Rouveroy do jejího malého bytu na Soho Square. Vzal si s sebou i papíry, které se týkaly jejích investic, o něž se jí staral.

Radostně ho přivítala. „Édouarde! Tak dlouho jsem vás neviděla! Vánoce jsou rodinné svátky, ale pro ty, kteří žádnou rodinu nemají, je to smutný čas.“ Už se natahovala, že mu sundá kabát, protože se bála, aby to nebyla jenom rychlá návštěva na otočku.

Nechal ji, aby mu z kabátu pomohla. „Kde je Solange?“ zeptal se. „Neměla byste chodit sama otvírat.“

„Já nejsem žádná milostpaní,“ smála se. „A Solange je spíš má přítelkyně než služebná. Teď šla do Shaftesbury Avenue do obchodu s dovozovým zbožím, jestli nemají kávu.“

„Nedostatek zboží je nepříjemný, ale nezbývá nám než se s ním smířit,“ poznamenal Edward. „Moje kuchařka dnes sháněla lůj.“

„Co je lůj?“

„Živočišný tuk, který se používá k vaření. Hovězí sádlo.“

Élise se zasmál. „My ale probíráme věci! Neuvěřitelné. Žádná poezie ani opera... Až se Solange vrátí, taky se jí zeptám na hovězí sádlo. Zůstanete na večeři?“

„Nemůžu, musím se vrátit domů. Chtěl jsem s vámi ale probrat investice.“

„Tiens! Les affaires!“ durdila se. „Samé obchodní řeči. A já si myslela, že jste přišel za mnou.“

Edward zvážněl. „Élise, nesmíte...“

„Nesmím?“ dobírala si ho. „Quoi, encore? Už zase?“

„Nesmíte se mnou flirtovat,“ pokračoval a tvář mu hořela rozpaky. „Není to vhodné. Jsem váš finanční poradce.“

„A přítel,“ dodala a upřela na něj své jiskrné oči.

„To doufám, ale... nic víc. Jsem ženatý.“

„Já vím,“ řekla a rty se jí zvlnily v pobaveném úsměvu. „A když s vámi budu... jak jste to říkal? Flirtovat? Ano, ve francouzštině tomu říkáme stejně. Když s vámi budu flirtovat, potom mě upozorníte, že už za mnou nebudete moct přijít. Budete mi vyhrožovat.“

„To přece není vyhrožování...,“ bránil se.

„Mais si! Jistě, že je. Protože já jsem na vašich návštěvách závislá. Vedu zcela nudný život a vídám jen hrstku lidí.“ Vzhlédla a výraz ve tváři se jí změnil. „Promiňte. To není správné. Nesmím vás trápit. Posaďte se a řekněte mi, co je nového, a já budu absolutně vzorná, absolument comme il faut. Nemusíte se mě bát, pane Opatrný.“

Posadil se vedle ní na pohovku a ujistil ji: „Nebojím se vás.“

„No,“ prohlížela si ho, „já myslím, že ano. Aspoň trošičku. Takoví jste vy Angličani. Ale tak je to správně. Žena by měla mít vždycky – jak to u vás říkáte? – navrch.“

„My Angličani máme pořekadlo, že zákazník má vždy pravdu.“

„A já jsem váš zákazník? Samozřejmě. Tak dobrá. Teď vám řeknu novinku. Našla jsem si práci.“

Edwarda zpráva vyvedla z míry. Élise by neměla mít důvod hledat si práci. „Oč jde?“ zeptal se.

„Co bych asi tak mohla dělat, Édouarde?“ zasmála se. „Tanec, bien sûr! Budu vést taneční školu v Oxford Street.“

„Překvapuje mě, že i ve válečných časech se vyučuje tanec,“ podivil se Edward.

„A proč by neměl? Mladé dámy mají přímo vlasteneckou povinnost si zatančit s vojáky na dovolence. A mladí pánové, kteří odešli bojovat, mají rovněž povinnost tančit, kdykoli to jde. Pokud by mladí lidé spolu netančili, jak jinak by měli příležitost se jeden do druhého zamilovat, vzít se a zplodit další malé vojáčky? Napřed se ale musí tanec naučit – a od toho jsem tady já.“

„Budete učit společenské tance?“

„I balet, ale jen okrajově. Jednoho dne však válka skončí, a jakmile na světě opět zavládne mír, dojde znovu i na balet. Holčičky vždycky budou chtít být baletkami.“ Znělo to trochu toužebně.

„Nebude to příliš vyčerpávající?“ obával se.

„Taková únava je jedině prospěšná. Nesnáším lelkování. A na tomhle místě,“ máchla rukou kolem sebe, aby obsáhla svůj byt, „se toho moc dělat nedá.“

„Už jsem si nějakou dobu říkal, že byste se měla přestěhovat do něčeho lepšího,“ dal jí Edward za pravdu.

„Nám se Solange tohle místo stačí. A tolik peněz nemáme,“ řekla lhostejně.

„Když už je řeč o penězích, něco jsem s vámi chtěl projednat,“ řekl Edward a natáhl se pro kufřík. „Vaše investice si vedou poměrně dobře, ale mohlo by to být ještě lepší. Některé bych rád změnil. Když dovolíte...“ Vytáhl svazek papírů a přistoupil s nimi k ní. Élise naklonila hlavu a kadeř jejích vlasů se mu otřela o tvář. Edward se nepatrně odtáhl, aby se vyhnul přímému kontaktu, a doufal, že si toho nevšimla.

„Co je tohle?“ ukázala na jednu položku. „Vy chcete, abych investovala do zbraní?“

„Jde o jednu z nejlukrativnějších investic ve válce,“ připomněl jí.

Vzhlédla k němu. „Vy chcete, abych vložila peníze do nákupu zbraní a střeliva, které zabíjí lidi?“

Zpříma se jí zadíval do očí. „Moje práce je starat se vám o peníze a radit vám, kde získáte nejvyšší výnos. Je na vás, abyste se rozhodla, jestli mou radu přijmete, nebo ne.“

„Ale copak vám osobně to přijde správné?“ naléhala. „Není zabíjení špatné?“

Opatrně volil slova. „Naneštěstí jsme ve válce. A naneštěstí válka znamená zabít nepřítele dřív, než on zabije nás. V dokonalém světě bychom mohli vést spory pouze pomocí slov, ale realita je taková, jaká je.“

Zkoumavě si ho prohlížela, jako kdyby se snažila přečíst jeho myšlenky a zjistit, čemu opravdu věří. „A pokud budu investovat tak, jak mi radíte, budu se moci přestěhovat do lepšího místa?“

„Věřím, že ano. A budete lépe zabezpečená.“

„Pak to udělám. A budu doufat, že moje kulky zabijí jen Němce.“ Náhle se usmála. „No tak, Édouarde, netvařte se tak vyděšeně. Pokud jde o Němce, nemám zase až tak přepjaté svědomí. Dobře si vzpomínám, co provedli mému ubohému Guillaumovi a Émilovi. Můžete ze mě udělat bohatou ženu, kdykoli se vám zlíbí.“

„Takže nemusíte ani začít pracovat,“ nadhodil opatrně.

„Ale já to místu přesto vezmu,“ prohlásila. „Člověk musí uvažovat prakticky. A mě těší být užitečná. Ale nezoufejte,“ pokračovala a znovu jí na rtech zahrál pobavený úsměv. „Je to jen na pár hodin denně. Na večeři s vámi už budu doma a vyslechnu si, co jste celý den dělal.“

„To jsem neměl na mysli,“ opáčil důstojně. „Šlo mi především o vaše blaho.“

„Ale to je jedno a totéž,“ prohlásila zlehka a pokrčila rameny.

V malém oprýskaném domě v ulici nedaleko nádraží Waterloo Station ležela Beattie v Louisově náručí. Nechtěla drahocenné chvíle, které spolu trávili, promarnit spánkem, ale rytmus jeho klidného dechu ji ukolébal do dřímoty. Kyvadlové hodiny odbily čas a vrátily ji zpět do přítomnosti. Zavrtěla se a povzdechla si. „Musím jít.“

Louis ji na okamžik stiskl ještě pevněji, ale vzápětí ji pustil. „Kéž by to mohlo být jiné,“ povzdechl si. „Kéž bychom nemuseli počítat minuty. Po válce...“

Přerušila ho a položila mu prst na rty. „To neříkej.“

Políbil jí prsty a usmál se. „Myslíš, že to nosí smůlu?“

Odtáhla se a přehodila nohy přes pelest. „Nechci na to myslet.“ Nedokázala si tu dobu představit. Rýsovala se před ní jako vzdálená cizí země, kterou nikdy neuvidí. Vstala a otočila se k němu. „Žádná budoucnost nás nečeká. Copak to nechápeš? Jen přítomnost. Nemůžeme...“ Zarazila se a zkusila to znovu. „Na začátku jsme netušili, kam to povede. Uvidíme, co se stane.“

Přikývl. „Dobře.“ Jeden její syn padl, druhý byl těžce raněný. Dál uvažovat nedokázala a Louis to chápal. „Kdy tě zase uvidím?“

„Zítra nemůžu. A pak je tady víkend.“ O víkendech musela být doma. „Ale možná bych se mohla uvolnit v úterý dopoledne,“ pokračovala a zamračila se, jak v duchu probírala svůj program.

„Dopoledne mám jednání na velitelství v Horse Guards,“ ozval se. „Nemůžeš se zdržet v Londýně do oběda? Možná bych se mohl omluvit a odejít dřív.“

Ustaraně přikývla. „Zkusím to.“

„Příští týden budu ve Francii,“ řekl tiše a zadíval se jí do očí. Viděl, jak se lekla. „Zatím ještě nebudu bojovat,“ uklidňoval ji. „Účastním se strategické porady, budou tam všichni generálové a musím obhlédnout terén. Budu pryč týden.“

„Celý týden!“

„Ano, taky mi to připadá jako věčnost.“

„Jak to bez tebe vydržím?“

Objal ji. Zabořila mu tvář do hrudi a Louis ji políbil na temeno. „Snaž se něčím zaměstnat,“ radil jí. „Oba musíme mít stále něco na práci, než to skončí...“

Beattie vylekaně zdvihla hlavu. „Skončí?“

„Myslím válka. Neboj se, naše láska neskončí nikdy.“

„Zrovna toho se bojím,“ řekla tiše.

KAPITOLA TŘETÍ

Sadie dojela do Highcleru, opřela si kolo o plot a šla přímo do izolačního boxu, aby se podívala, jak se hnědákovi vede. Někdo ji však předběhl: zády k ní stál koni u hlavy nějaký muž. Sadie se zastavila, zavřela oči a vzedmula se v ní vlna radosti.

Muž otočil hlavu, všiml si jí a usmál se. „Byl jsem zvědavý, jestli se dneska ukážete.“

Ve tváři byl hubenější, ale nepůsobil vyhladověle, spíš přepadle. Trochu jako kámen ošlehaný větrem a ohlazený vodou. A vypadal vyčerpaně. Sadie uhodla, že kdyby nebyl tak opálený, pravděpodobně by byl nezdravě bledý.

„Nevěděla jsem, že přijedete,“ vítala ho.

„Dorazil jsem včera v noci. Vánoční dovolenka,“ dodal. „Tam venku je momentálně docela klid – přinejmenším z našeho hlediska. Žádná bojová zranění, jen úrazy – nehody se samozřejmě stávají vždycky. A stálá zátěž si na koních vybírá svou daň.“ Při posledních slovech se mu tvář ještě víc propadla. „Je příšerná zima a většina z nich se nemá kam schovat. Chybí stáje. Vojáci dělají, co můžou...“ Zarazil se a záměrně změnil téma: „Zato vaše koně vypadají skvěle. Až na tohohle chlapíka.“

„Včera mu začalo téct z nozder,“ vysvětlovala Sadie. „Může to být jenom rýma, ale nějak se mi nezdál, tak jsme ho radši izolovali od ostatních.“

„Opravdu vypadá dost mizerně,“ souhlasil Courcy a pohladil koně po pleci. „A má skelný pohled.“

„Přesně to mě taky napadlo,“ přitakala Sadie. „Myslíte, že má teplotu? Je to jenom nachlazení?“

„Nevím jistě. Zdá se mi, že pod bradou má nějakou zduřeninu. Tady, zkuste si to nahmatat.“ Vzal ji za ruku a vedl jí prsty.

Ruku měl pevnou, silnou a zatvrdlou. Když se jí dotkl, jako by dostala elektrický šok. Snažila se soustředit na koně a pod horkou kůží nahmatat otok. „Asi tam opravdu něco je,“ řekla nakonec a vnímala, jak jí prudce buší srdce. „Co to může být?“

„Možná se mu dělá absces,“ hádal Courcy. „Tím by se vysvětlila horečka. Pokud bude potřeba hnis vyčistit, má to na docela nešikovném místě. V té oblasti je příliš mnoho cév.“ Zachmuřeně hleděl na koně a stále ji držel za ruku, jako kdyby ji zapomněl pustit. „Musíme počkat, jak se to vyvine. Jestli je to absces, možná praskne sám od sebe. Zkuste mu na to dát horký obklad. Třeba to pomůže.“

Sadie přikývla. Vyschlo jí v ústech. Courcy shlédl, uvědomil si, že se stále drží za ruce, a beze slova ji pustil. „Máme ho dál nechat v izolaci?“ vysoukala ze sebe Sadie.

„To nezaškodí. Podobné abscesy se vyskytují u zvířat, která jsou v horší kondici, ale na druhou stranu může jít i o projev infekční choroby, například tuberkulózy nebo hříběcí. Jak dlouho u vás je?“

„Dva dny,“ odpověděla Sadie. „Už když přišel, vypadal dost zvadle, ale přičetla jsem to cestě vlakem. Včera mu ale začalo téct z nozder.“

„Pokud mu něco je, už s tím sem přišel. Raději pozorně sledujte i ostatní, zvlášť koně, kteří přijeli s ním.“ Znovu zvíře pohladil. Kůň natočil hlavu, šťouchl do něj nosem a potom se zase odvrátil. „Chudák malá, je mu mizerně. Jak se jmenuje?“

„Berry,“ odpověděla.

Courcy se zasmál. „Takže jim stále ještě dáváte jména! Jen jsem vás zkoušel.“

„Je pak jednodušší je v hovoru rozlišit,“ bránila se. „A už k nim nejsem tak citově vázaná jako k těm prvním.“

„Nevěřím vám,“ prohlásil a Sadie vnímala, jak se jí jeho pohled propaluje až do žaludku – jako horký nápoj v mrazivém dni. „Je už moc pozdě na to, abych vám popřál šťastný nový rok?“

„Podle mě nevadí, když popřejete člověku s několikadenním zpožděním, ale musíte ho ten rok vidět poprvé. Šťastný nový rok i vám,“ dodala a potom jí úsměv vyprchal z tváře. „Nic nového nás ale asi nečeká – válka pokračuje a její konec je v nedohlednu. Ani toho štěstí nejspíš moc nebude.“

Přikývl. „Bylo mi líto, když jsem se doslechl o vašem bratrovi. Piloti na frontě to mají tvrdé. Ale jejich práce pomáhá zachránit bezpočet životů. Můžete být na něj hrdá.“

„To jsem. Ale to mi ho zpátky nevrátí. Chybí mi. Nedokážu pochopit, že už tady není.“

„A váš starší bratr... David se jmenuje, že?“

„Uzdravování jde pomalu.“

„A co vy?“ zeptal se. „Musí to být pro vás těžké.“

„O nic víc než pro ostatní,“ prohodila ledabyle.

„Ani bych neřekl,“ podotkl. „Hodně věci prožíváte. Všechno si moc berete. Vidím na vás, jak jste se změnila.“

Ještě nedávno by se začervenala, kdyby jí muž věnoval tak soustředěnou pozornost, ale opravdu se změnila. Když ho poprvé potkala, byla ještě dítě. Nyní však zažila a musela udělat věci, které si předtím vůbec nedovedla představit. Pevně mu pohlédla do očí. „Připadám si o hodně starší,“ přiznala. „Částečně je to Davidem a Bobbym. Ale hlavně...“ Hledala správná slova. „Válka je všude, zasahuje do všeho. Jako kdyby člověk vláčel na zádech stále těžké břemeno, které nemůže ani na okamžik odložit.“

Courcy znovu přikývl, jako kdyby přesně chápal, co má na mysli. Potom se zeptal: „Budete mít brzy narozeniny, že?“

„Devatenáctého,“ přikývla a polichotilo jí, že si to zapamatoval. „Bude mi devatenáct.“

„Devatenáctého devatenáct. Takový skvělý věk, slečno Sadie Hunterová,“ dobíral si ji a pak se rozhlédl. „Kdepak je můj kamarád Nailer?“

„Rozvaluje se u krbu v Davidově pokoji. Dnes je na něj moc zima a ven se mu nechtělo. Hodně času tráví u Davida – musíme mu tam stále topit.“

„Rozumný pes si vždycky najde teplé místo u krbu,“ podotkl Courcy. „Ukážete mi zbytek koní?“

„Moc ráda,“ souhlasila radostně. „A nechcete se pak projet?“

„Trochu jsem s tím počítal,“ řekl. Její nabídka ho podle všeho potěšila.

Skrytě doufala, že má radost nejen z projížďky, ale i proto, že ho bude doprovázet zrovna ona. John Courcy byl k nim jako veterinář přidělený hned od začátku, když začali trénovat koně pro armádu. Nyní ho převeleli do Francie, ale kdykoli měl dovolenku, přijel je do Highcleru navštívit, a kdyby Sadie věděla, že za jeho návštěvy může vděčit tomu, že ji rád vidí, byla by ta nejšťastnější dívka na světě.

V sobotu po Novém roce přišel dopis. David od Sofie nedostal zprávu od Vánoc a nyní ho dychtivě otevřel. Jakmile však přečetl první větu, srdce mu pokleslo. Pokud pisatel začíná dopis slovy, jak je pro něj těžké napsat, co chce sdělit, nevěstí to nic dobrého.

Očividně v tom hrál roli jeho dřívější rival Humphrey Hobart. Hobartovi vlastnili panství vedle vesnického sídla Oliphantových v Melton Mowbray a Sofiini rodiče si vždycky přáli, aby se jejich dcera provdala za syna Hobartových. Pan Oliphant přijal Davidovu nabídku proto, že Sofie byla do něj zamilovaná a on měl pro dceru slabost, ale paní Oliphantová se nikdy nevzdala naděje, že si dcera polepší. Sofiin bratr, Davidův nejlepší přítel Jumbo, ho už dávno varoval, že matka mu není nakloněná a pracuje proti němu. Nyní tedy podle všeho konečně uspěla.

Sofie se omlouvala, že se všechno seběhlo tak rychle. Hobart přijel domů z fronty na pár dní. Šli společně tancovat. Vyznal se, že ji vždycky miloval, a požádal ji o ruku. A ona souhlasila, než si to stihla rozmyslet.

Ty jsi mi tak šlechetně nabídl možnost, že mě propustíš z našeho zasnoubení – vzhledem ke zranění a nejisté budoucnosti. Tehdy jsem o tom odmítla vůbec uvažovat. Avšak nejistota, kdy a jestli vůbec se vlastně budeme moci vzít, dosud přetrvává a já cítím povinnost vůči rodině, abych si zajistila co nejvýhodnější sňatek. Vím, že Humphrey mi bude dobrým manželem, a doufám, že znovu prokážeš svou velkorysost a vrátíš mi můj slib co nejdříve. Vím, jakého máš ušlechtilého ducha, a tak spoléhám na tvou laskavost, protože Humphrey si přeje, abychom se vzali dřív, než zase odjede, a mí rodiče jsou už netrpěliví, aby mi zajistili spokojenou budoucnost. Přeji si a modlím se, aby ses uzdravil tak dokonale, jak to jen s ohledem na povahu tvých zranění lze, a abys časem našel štěstí po boku někoho jiného. Vím, že mi do budoucnosti přeješ vše dobré, stejně jako já tobě.

Navždycky tvoje věrná přítelkyně,

Sofie Oliphantová

Zanedlouho Sofie Hobartová, pomyslel si David hořce a odhodil dopis stranou. O lásce se nezmínila. Netušil, jestli je to pro něj úleva, nebo ne. Pokud by zjistila, že se ve svých citech spletla a ve skutečnosti miluje Humpreyho, bylo by to pro Davida méně bolestivé, než kdyby usoudila, že David je beznadějný případ, a pospíchala si pojistit Hobarta, dokud je tahle dobrá partie ještě k mání? Sofie chybující, malověrná nebo vypočítavá? Ne, nebyl v tom žádný rozdíl. Bolelo to pokaždé stejně. Ztratil ji – svou překrásnou dokonalou Sofii, svého zbožňovaného anděla, svůj zázrak. Šel do války, aby jako bájný rytíř vybojoval slávu pro svou lásku – aby zabil draka, vykonal hrdinské činy a snesl jí k nohám modré z nebe. Jaký to byl blázen! Beznadějně romantický hlupák. Ale v jeho mysli a jeho srdci Sofie stále kralovala ve své nedotknutelné ryzí dokonalosti.

A z něho se stala troska, bezmocný zbytečný kripl. Sofie byla to jediné, nač se ještě mohl těšit, co mu dávalo sílu žít. Nyní už neměl nic.

Novinka se rychle rozšířila domem. V hale pro služebnictvo ji přijali s velkým roztrpčením. Když se shromáždili k obědu – jak se říkalo dopolednímu posezení u čaje a pečiva – ze všech stran zaznívalo rozhořčení.

„Vždyť ho byla sotva před dvěma měsíci navštívit!“ vykřikovala Ada. David patřil k jejím oblíbencům. „Tvářila se, že ho miluje, a slibovala, že ho neopustí.“

„Před třemi měsíci,“ opravila ji Nula, která přišla spravit a přešít prádlo. Jako chůva odchovala všechny děti Hunterových, ale nyní už byla vdaná, bydlela ve vlastním a přicházela pouze jednou za čas na výpomoc jako švadlena. „Nebylo to v říjnu?“

„To je jedno,“ odbyla ji Ada netrpělivě.

„Měsíc je pro dívku dlouhá doba,“ upozornila ji Nula.

„Kdybych měla kluka, stála bych při něm v dobrém i zlém,“ dušovala se Emily, irská pomocnice v kuchyni. „Až za hrob.“

„To dá rozum,“ šklebil se Zrzek. „Co by ti taky zbejvalo? Kdybys měla kluka, musíš se ho držet jako klíště, protože jinýho už bys nesehnala.“

„Nebuď drzý,“ okřikla ho kuchařka automaticky. „Jak to bere?“ vrátila se k Davidovi.

Otázku směřovala na Ethel, která už si polepšila natolik, že opět mohla jíst společně s ostatním služebnictvem, i když seděla na horším místě co nejdál od kuchařky a hned vedle zahradníka Munta a naproti pomocníku Zrzkovi, k jehož úkolům patřilo mimo jiné čistit boty.

Ethel předstírala, že ji neslyšela, a kuchařka si musela odpovědět sama. „Nepochybně to bere jako pravý džentlmen, ale určitě ho to zasáhlo.“

„Pan David začne chřadnout a umře, a ona potom bude hořce litovat,“ vzdychala Emily.

„Přestaň plácat nesmysly,“ zakřikla ji kuchařka překotně. „Nikdo neumře. Podle mého názoru si spíš může pogratulovat. Ten jejich šofér Craven povídal přece onehdy přímo tady v kuchyni, že pro našeho pana Davida není dost dobrá. Prý je přelétavá a u ničeho nevydrží. Přímo tady to povídal.“

„Ale je moc krásná,“ pípla Lilian.

„Krása se pozná podle charakteru,“ odbyla ji kuchařka.

„Určitě s tím počítal,“ řekl Munt. „To dá rozum. Děvčata jako tahle křehotinka nebudou čekat věčně.“

„Já bych čekala,“ zavzdychala opět Emily. „Čekala bych... do skonání světa.“

Munt ji ignoroval a pokračoval: „Co by z toho měla? Koukněte na to prakticky. Ten druhý chlapík má půdu. A půda vždycky všechno přebije.“

„Třesky plesky,“ mračila se kuchařka.

Munt na ni upřel povýšený pohled. „A kde je vůbec moučník? Měli jsme mít přece piškot.“

„Žádný piškot,“ zamračila se kuchařka. „Mouky je málo a cukrem musíme šetřit.“

„Tak aspoň marmeládu na chleba,“ dožadoval se Munt a s nechutí dloubl do svého krajíce na talíři.

„Cože? Marmeládu? Vždyť to právě povídám. Musíme šetřit s cukrem. Buďte rád, že dostanete aspoň chleba s máslem. Copak jste neslyšel, že je válka?“

„Slyším, jak police ve spíži praskají pod tíhou marmelády, kterou tam před náma schováváte. Nejspíš se jí ládujete v posteli, když vás nikdo nevidí.“

Zrzek se zahihňal a kuchařka supěla vzteky. Byla tak rozčilená, že se nezmohla ani na slovo.

Nastala přechodná odmlka a v ní se klidným hlasem ozvala Ethel, jako kdyby mluvila sama k sobě. „Nebyla pro něj dost dobrá, ale zbožňoval ji. Nedal nic najevo, protože má úroveň, ale moc ho to zasáhlo.“

Její slova ostatní přijali mlčky a po chvíli zamyšleného ticha se ozvala Nula: „Napřed se musí uzdravit a potom si můžeme dělat starosti o jeho city. Jakmile se postaví na nohy, bude mít na každém prstě deset nevěst.“

Ethel vstala a otočila se k odchodu, čímž jako by dala pokyn k uzavření debaty.

Lilian se obrátila k Emily. Obě měly volné odpoledne. „Nechceš jít do biografu, Em? Dávají Olivera Twista a v Electric Palace pouštějí Charlieho Chaplina. Toho máš přece ráda, ne?“

„Nemůžu, mám něco na práci.“

„Co?“ zajímala se Lilian, ale Emily zavrtěla hlavou a mlčela.

„Má rande!“ pozpěvoval Zrzek. „Koukněte, je rudá jak řepa. Pálí za tím pekařem, tak je to.“

Emily, jejíž neopětovaná náklonnost ke Conu Meyerovi, který pracoval jako závozník pro pekárnu Hetherton’s Hygienic Bakery, byla veřejné tajemství, vyskočila od stolu se slzami v očích a utekla do kuchyně. Ethel se vrátila ode dveří a vlepila Zrzkovi pohlavek, jen to mlasklo.

„Au!“ vyjekl, rozhořčeně se díval, jak Ethel mizí za dveřmi, a třel si temeno. „Co to do ní vjelo? Vždyť jsem si jenom dělal prču!“

Munt spolkl poslední sousto chleba s máslem. „Ta holka nám nějak měkne,“ poznamenal. „Zastávat se Emily? Neměla by se tak motat kolem panstva. Pochytila jejich móresy. No, už abych radši šel. Tak hybaj, uličníku – utíkej vykopávat erteple.“

„Už jsi vyčistil boty?“ vyštěkla kuchařka, když Zrzek vstal.

„Skoro,“ připustil.

„Tak mazej zpátky a dodělej to. Teprve pak můžeš do zahrady.“

Munt popadl Zrzka za límec a natočil ho k zadním dveřím. „Napřed erteple, potom boty... pokud chcete mít včas oběd pro panstvo.“ Zalétl potměšilým pohledem ke kuchařce.

„Ale pak mi to bahno rozcourá všude po kuchyni,“ mračila se kuchařka.

„Každý neseme svůj kříž,“ opáčil Munt a postrčil Zrzka ke dveřím. „Copak jste neslyšela, že je válka?“

V neděli přišel na oběd Frank Hussey, který u nich kdysi pracoval jako pomocník na zahradě a nyní byl zaměstnaný jako druhý zahradník v Mandeville Hall. Mezitím už zradu Sofie Oliphantové zastínila jiná událost – smrt bláznivého ruského mužika Rasputina. Tomuhle příběhu nic nechybělo: figurovala v něm ohavná vražda, prostopášnost, záhada a nejvyšší aristokracie. Rasputina prý dva šlechtici vlákali do domu, opili ho a omámili drogami, potom ho otrávili, bodali do něj a stříleli – a on pořád ještě žil. Tak ho zmlátili železnými tyčemi, svázali ho a hodili do zamrzlé řeky.

„Když byla řeka zamrzlá, jak ho tam mohli hodit?“ ušklíbla se Ethel. „Musel se odrazit od ledu.“

„Asi napřed led rozbili,“ zadumala se Ada.

„Ani bych se nedivil, kdyby někdo skutečnost trochu přibarvil,“ prohlásil Frank opatrně ve snaze vnést do diskuze zdravý rozum. „Však víte, jak se tyhle historky nafukují.“

„No, na každý pád je po něm,“ uzavřela kuchařka. „A podle toho, co jsem slyšela, dobře mu tak. Tvářit se jako muž Boží a chovat se tak jako on, je skandál.“

„Chovat se jako on?“ zbystřila pozornost Emily, která měla možnost slyšet pouze kuchařkou zcenzurovanou verzi celého šťavnatého příběhu.

„To je jedno. To tě nemusí trápit. Dáš si ještě kousek vepřového, Franku? A škvarky?“

„Děkuju,“ řekl Frank a podal jí svůj talíř. „Škvarkům nedokážu odolat. Slyšel jsem, že hrabě a hraběnka Wroughtonovi se dnes vrací domů, je to tak?“

„Podle všeho ano,“ přitakala kuchařka. „Byli v Norfolku. Hrabě se ošklivě nachladil, takže se ani nezastaví v Londýně, ale jedou rovnou do Dene Parku. A naše slečna Diana přijede taky, aby si odpočinula od všech těch společenských povinností. Jenom doufám, že ji hrabě nenakazí. V jejím stavu by se to vůbec nehodilo.“

„Ale určitě ji zase rádi uvidíte,“ řekl Frank. „Lord Dene přijede taky?“

„Zřejmě ne. Je teď v armádě, takže má povinnosti v Londýně.“ V jejím hlase zazněla výčitka, ale pouze jemná, protože Franka měla ráda – byl pro ni jako syn, kterého nikdy neměla, a Frank jí jako jediný říkal jménem, a ne jen „kuchařka“. Nicméně v době, kdy každý muž sloužil v armádě, se jí trochu příčilo, když viděla, že zdravý mladík jako Frank je stále v civilu. Moc ráda by se ho zeptala, jak to dělá, ale bála se, co by se dozvěděla. Jejich pán zasedal v odvolacím tribunálu a projednával případy lidí, kteří dostali povolávací rozkaz, ale nechtěli narukovat. Některé případy se k nim občas donesly – většinou se je dozvěděli od Petera, který někdy něco zaslechl a zopakoval jim podrobnosti, když zaskočil do kuchyně, aby zahnal hlad mezi hlavními jídly. Kuchařka se nechtěla dozvědět něco, co by na Franka vrhlo špatné světlo – zvlášť když teď chodil za Ethel.

Jakmile dojedli první chod, Frank trval na tom, že pomůže odnosit nádobí, a šel za Ethel do kuchyně. „Už jsi nachystaná?“ zeptal se. „Kam dnes půjdeme? Do biografu nebo na procházku a pak si někam sednout?“

„Nemůžu,“ odpověděla. „Musím tady zůstat.“

„Ale máš přece volné odpoledne.“

„Ano, ale pan David na tom není dobře – po tom, jak ho slečna Oliphantová pustila k vodě. Nedává nic najevo, ale je na tom bledě.“

„Je mi ho líto, ale nechápu, co to má co dělat s tebou,“ řekl Frank.

„Musím být po ruce, kdyby něco potřeboval a zazvonil.“

„Nemůže tě zastoupit Lilian?“

„Může, ale nemá to rád. A v tom stavu, v jakém je teď, kdyby na zazvonění přišla místo mě Lilian...“

Frank jí položil mohutnou dlaň na předloktí. „Ethel, nesmíš se na něj vázat. Nic pro něho neznamenáš. Jsi jenom služebná. Ani neví, že existuješ.“

„Tomu ty nerozumíš,“ odbyla ho podrážděně. „Neznáš ho.“

„Ani ty ne.“

„Starám se o něho už celé měsíce od doby, kdy odešla ošetřovatelka.“

„Jdeš za ním, když si pro tebe zazvoní,“ připomněl jí Frank jemně. „To je všechno. Věř mi, jsem starší než ty a o dost zkušenější. Já panstvo znám. A znám muže – a ty ne, i když si myslíš něco jiného.“ Náhle se usmál. „Věříš, že si náš můžeš všechny omotat kolem prstu, ale muži v podstatě nikdy neberou ženy vážně. A panstvo nebere vážně služebnictvo. Tak neriskuj, že ztratíš někoho sobě rovného, který o tebe moc stojí, jen proto, že budeš nadbíhat mladému pánovi, kterému vyhovuje, že mu na zazvonění přijde vždycky stejná služka. O nic víc nejde, děvče – je to jenom pohodlnost. Dej na má slova.“

Ethel s kamenným výrazem čekala, až domluví, a potom řekla s ironií v hlase: „To je všechno? Skončil jsi?“

„Prozatím ano,“ přikývl a věnoval jí ten svůj úsměv, jímž ji přiváděl k šílenství. Vždycky měla pocit, že přesně ví, co se jí honí hlavou, a připadá mu to zábavné. Muži neberou ženy vážně, tak to řekl? „Ty si myslíš, že víš úplně všechno, co? Že jsi snědl všechnu vtipnou kaši.“

Pevně jí sevřel paži, aby mu nemohla utéct. „O tobě toho vím hodně, a to, co nevím, bych rád zjistil. Využij tedy volné odpoledne, na které máš nárok, a nech mě, abych tě vzal někam ven a hýčkal si tě tak, jak si to zasloužíš.“

„Jak si zasloužím?“

„Jako půvabnou atraktivní ženu. Ne jako služebnou.“

Jeho slova na ni zapůsobila, ale odmítala to dát najevo. „Jsem spíš ošetřovatelka,“ odbyla ho.

„Oboje je to posluhování. Na jedno odpoledne si můžeš dát pohov a se mnou se proměnit v dámu. Zajdeme do Westleighu, projdeme se po obchodech, dáme si něco v Cobb’s a stihneme první večerní promítání v Palace. Jdi si sundat zástěru, nasaď si klobouk a můžeme vyrazit.“

„Cože, teď? Ještě sis nedal moučník. Je vánoční pudink.“

„Radši si dám tebe než pudink.“

Která dívka by tomuhle odolala? „Tak dobře,“ souhlasila. Ale nedovolí mu, aby ji v tmavém kině políbil, i když si to moc přála. Stále musela myslet na svůj strašný původ, na skrytou vadu, která jí nedovolovala se vdát – rozhodně ne za někoho tak hodného jako Frank Hussey, ať už ji těmi svými řečmi doháněl k šílenství, nebo ne.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Dianu rozrušilo, když jí Rupert oznámil, že odjíždí do Francie. „Říkal jsi, že tam nebudeš muset.“

„Ve válce není nic jisté,“ prohlásil.

„Co se děje?“ naléhala netrpělivě.

„Proboha, bude to jenom jednání velitelského štábu. Nejdu přece na frontu. Tam, kam jedu, se nebojuje.“

„Stejně tě můžou zranit,“ strachovala se Diana. „Matka říká, že na Waterloo Station přijíždějí ranění každý den.“

„Budu daleko od bojové linie, hlupáčku. Pohlaváři se scházejí v Paříži a já patřím k hlavnímu štábu, takže pokud oni budou v bezpečí, pak já taky.“

„Nechci tady zůstat sama,“ protestovala dál. „Ne v tomhle stavu.“ Instinktivně si položila ruku na vypouklé břicho.

„Ale vždyť stejně jedeš do Dene Parku,“ připomněl jí. „Uvidíš se zase s rodinou – budeš mít kolem sebe plno lidí.“

„To je něco jiného,“ zlobila se.

Povytáhl obočí. „Chceš mi říct, že ti budu chybět?“

„Ano.“

„Opravdu?“ Vypadal nesvůj. „Skutečně mě budeš postrádat?“

Nyní bylo na Dianě, aby vypadala zaskočeně. „Samozřejmě. Já ti chybět nebudu?“

Zamyslel se. „Když o tom teď mluvíš, tak... ano, budeš.“

Diana se trochu nejistě usmála. „Nemusíš vypadat tak překvapeně. Koneckonců jsme manželé.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Za války, 1917: Cesta bez konce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.