Danielle Steelová

Čas předminulý

Přeložila Jiřina Stárková

Danielle Steel: Čas předminulý

Copyright © 2018 by Danielle Steel

All rights reserved

Translation © Jiřina Stárková, 2020

ISBN 978-80-249-4252-0

Milí čtenáři,

nikdy jsem neměla ráda „duchařské příběhy“ ani knihy o cestování časem, protože mi připadají přitažené za vlasy a nepříliš kreativní.

Hrdina či hrdinka se ocitne v minulosti, zamiluje se do někoho, kdo žil před stovkami let – načež řeší dilema, zda má zůstat v jiném století (a vzdát se všech svých přátel ze svého „reálného“ života), nebo svou lásku opustit a vrátit se do své přítomnosti sama a zhrzená. To mě zkrátka nebaví – upřímně řečeno mě to rozčiluje. Proto je tato kniha pro moji tvorbu velmi netypická a pohybuje se v mezích toho, co ještě považuju za přijatelné.

Ke starým domům chovám obzvláštní náklonnost a v několika jsem i bydlela. O jednom z nich, nádherném, víc než stoletém viktoriánském sídle, se proslýchalo, že v něm straší. Samo sebou jsem to odmítala, vysmívala se tomu a celé roky, co jsem tam žila, jsem tomu nevěnovala pozornost. Nemohla jsem však popřít existenci některých podivných zvuků, pozoruhodností a zážitků, jež nikdo neuměl vysvětlit. Tu zvláštní atmosféru cítili i jiní a byli přesvědčeni, že se v domě usídlili duchové. Vytrvale a až do posledního dne svého pobytu jsem to ignorovala. Nicméně jsem přesvědčená, že staré domy mají svou vlastní historii utkanou z radostných i smutných příběhů lidí, kteří v nich bydleli, z událostí, které je tam potkaly, a ze životů, jež tam prožili. Pokud se mi poštěstilo v nějakém historickém domě nějaký čas pobýt, vždycky jsem byla zvědavá na opravdové příběhy těch, kteří tam žili přede mnou. Nechala jsem zrestaurovat dva staré domy a pokaždé jsem cítila, že mají duši. S oblibou tvrdím, že s historickými sídly je to stejné jako s potenciálním partnerem: buď se do něj zamilujete, nebo ne.

V Čase předminulém jistá temperamentní a podnikavá mladá rodina – manželé a jejich tři děti – odjede z New Yorku do San Franciska a nastěhuje se do starého historického sídla, kam přinese své novodobé názory, počítače, elektronické hry a soudobý módní životní styl. Třetí noc je maličko vyvede z míry slabé zemětřesení… a zničehonic se na okamžik objeví skupina elegantně oblečených a na první pohled úchvatných lidí z jiného století, kteří stejně rychle zase zmizí. Jejich portréty i nábytek jsou doposud v domě. Existují jisté spiritistické jevy, jež já osobně nechápu, ovšem někteří jedinci na ně přísahají, a není vždycky snadné je vysvětlit nebo zcela popřít. V tomto případě pár dní po prvním setkání vstoupí noví majitelé domu do jídelny jen v džínách, tričku a teniskách a ocitnou se ve společnosti původní rodiny, které sídlo patřilo, jak ve fracích a slavnostních róbách večeří obklopená stříbrem a broušeným sklem. Ten večer se mezi oběma rodinami vytvoří silné pouto úcty, lásky a přátelství. Každá žije v jiném století, a přestože je od sebe dělí sto let, dennodenně se spolu scházejí u večeře a často se v domě vídají i přes den. Dvacáté století bylo mimořádně fascinující období: propukly dvě světové války, v roce 1929 sužovala svět hospodářská krize, udály se zásadní společenské i průmyslové změny, na Měsíc vstoupil první člověk, převratné změny zaznamenaly technologie, medicína a další vědecké obory.

Toto ohromující historické období může prostřednictvím svých nových přátel zakusit i tato moderní rodina a současně žít svůj běžný život v 21. století. Všichni si navzájem pomáhají, jeden od druhého se učí, dělí se o své zážitky a zkušenosti, poskytují si životní bohatství plynoucí ze vztahu, jenž popírá čas a zkvalitňuje jejich každodenní život. Je to hluboce dojímavé vyprávění o dvou rodinách, které shodou okolností žijí pod jednou střechou v časovém rozdílu sta let a společně se těší z nevysvětlitelného fenoménu, o jakém se žádnému z nich ani nesnilo. Během psaní jsem si obě rodiny zamilovala a spoléhala se na to, že přirostou k srdci i vám. Je to velice neobvyklý příběh o neobvyklé časové dimenzi a lidech obdařených neobvyklým darem, jenž netušeným způsobem obohatí jejich život – a já věřím, že zpestří i ten váš, až budete číst následující stránky. Doufám, že se vám kniha bude líbit.

Srdečně zdraví

Danielle

Svým milovaným dětem, Beatie, Trevorovi, Toddovi, Nickovi, Samantě, Victorii, Vanesse, Maxxovi a Zaře.

Ať je vaše minulost, přítomnost i budoucnost pro každého z vás přínosem a vzácným darem.

A nechť je kronika vašeho společného života protkaná neustálým a trvalým poutem vzájemné

lásky, síly a něhy.

Z celého srdce, navždy a navěky.

S láskou

máma / D. S.

Kdybyste znali budoucnost a minulost,

dali byste se jinou cestou, anebo považovali

svůj osud za pevný a nevyhnutelný?

Můžeme změnit vývoj budoucnosti či minulosti,

nebo se mu jen přizpůsobit?

Nebo máme oba časy respektovat

a nesnažit se je usměrňovat?

– D. S.

1

Blake Gregory seděl ve své newyorské kanceláři, díval se oknem ven a uvažoval o právě předloženém návrhu na pozici generálního ředitele nově založené společnosti zaměřené na technologicky vyspělá sociální média se sídlem v San Francisku. Podobnou nabídku už dostal nesčetněkrát, například z Bostonu i dalších měst, a pokaždé ji bez váhání odmítl. Ale žádná nebyla tak lákavá jako tahle. Tentokrát jde o něco jiného. Firmu zřídili dva výjimečně úspěšní mladí muži, jimž jejich dřívější odvážné projekty přinesly nemalý zisk. Díky tomu mohli štědře investovat do svého nejnovějšího start-upu, který stejně jako předešlé společnosti vychází z jednoduché koncepce spojující principy internetového vyhledávače a sociálních médií – a potenciální hospodářský růst bude obrovský.

Blake pracuje v prosperující a mimořádně oceňované firmě a podnikatelský plán, který mu ti dva mládenci nastínili, nemá chybu. Měl pokušení jít s nimi do holportu, ačkoli si na svém stávajícím postu vede nadmíru dobře a ví, že žádná nová společnost nemá patent na úspěch. Jenže pokud se nová firma osvědčí, pohrnou se do ní miliardy. Samozřejmě existují případná úskalí, ovšem ta se podle jeho názoru dají překonat hned ve stadiu vývoje. Nabídka přišla zčistajasna, na základě jistých obchodních kontaktů a jeho profesionální pověsti bystrého a prozíravého analytika nejistých podniků, schopného odhadnout riziko, vyvarovat se ho a rozjet úspěšný obchod. Nabídli mu dvojnásobek toho, co dostává od svého newyorského zaměstnavatele. Budoucnost ve firmě má zajištěnou, pracuje v ní už deset let a své kolegy má rád. O situaci ve start-upu v San Francisku neví vůbec nic a třeba se mu noví spolupracovníci nebudou zamlouvat. Ví jen to, že jsou kurážní, inteligentní a bezohlední a že umí vydělávat peníze. A i když zpravidla neriskuje, neuvěřitelně ho to láká. Navrhovaný plat je zajímavý stejně jako akcie, jež bude vlastnit, až je firma nabídne na veřejném trhu, což má samo sebou v úmyslu.

Při představě, že by se pustil do něčeho nového a nezvyklého, jako by omládl. Je mu šestačtyřicet a jeho životní kariéra je už velmi dlouho bezpečná a předvídatelná. Je ženatý, má tři děti. Nemá v úmyslu hodit opatrnost za hlavu. Ani si neumí představit, co by na to řekla jeho manželka Sybil. Oba dva jsou zapřisáhlí Newyorčané, na své město nedají dopustit a vyrůstali v něm, tak jako jejich děti. Blake nikdy neuvažoval o tom, že přijme práci v jiném velkoměstě, až teď. Jestli se start-up prosadí, mohl by vydělat obrovské jmění. Nebude snadné nabídku odmítnout.

Sybil je devětatřicet a má za sebou pestrou profesní kariéru. Vystudovala dějiny umění na Kolumbijské univerzitě, kde se seznámila s Blakem, který tehdy dokončoval magisterské studium na ekonomické fakultě. Zbožňovala Franka Lloyda Wrighta, I. M. Peie, Franka Gehryho a všechny avantgardní architekty moderní doby. Po sňatku s Blakem a po prvních dvou dětech se opět přihlásila na Kolumbijskou univerzitu, tentokrát na architekturu. Později se zaměřila na bytový design a pracovala jako odborná poradkyně firem specializovaných na výrobu moderního nábytku; sama navrhla několik kousků, které si časem získaly proslulost. Stala se dvorní konzultantkou jak Muzea moderního umění, tak Brooklynského muzea, radila při získávání významných exponátů do trvalých sbírek a byla kurátorkou řady výstav. Její projekty se vyznačují elegancí a účelností a v neexistujícím volném čase pracuje na knize o význačné bytové architektuře dvacátého století. Vydavatel ji ustavičně uhání o její dokončení.

Blake nepochyboval, že monografie bude mít velký úspěch. O tématu, jemuž rozumí, píše Sybil zasvěceně a pečlivě. Publikovala bezpočet článků v prestižních časopisech o designu interiéru i v oddíle o bytovém návrhářství deníku New York Times a ve svém oboru je považovaná za odbornici. Jejím nejoblíbenějším obdobím je klasika z poloviny století. O tvorbu od roku 1950 projevuje daleko menší zájem, nicméně píše o všem.

Jejich dvoupodlažní střešní byt v Tribece v někdejším skladu textilií v North Moore vypadá jako expozice soudobého umění ve velkolepém muzeu. Každého známého návrháře zastupují typické předměty, které lehce rozpozná každý znalec. Sybil je totiž neskutečně nadaná a neomylně dokáže určit, co je neotřelé a vkusné. Blake tomu příliš nerozumí, přesto s chutí uzná, když se mu výsledný efekt líbí.

Sybil respektuje veškerá ostatní období, nevynechá jedinou výstavu v Metropolitním muzeu a ona i Blake se rozplývají nad archaickou elegancí přelomu století prezentovanou v The Frick Collection. Co však Sybil skutečně zrychlí tep, co ji přirozeně láká a co sama vytváří, je cokoli s přesahem za hranici tradičního designu. Jejich byt je zařízený odvážně, přesto z něho vyzařuje poklid a bezprostřednost. Část nábytku pochází z její vlastní kolekce. Galerie po celém státě ji žádají o odborný dohled nad svými výstavami. Soukromé zakázky na úpravu obytných interiérů už nepřijímá, protože nechce být omezovaná představami a vkusem druhých. Centrem její tvůrčí činnosti byl a je New York. Blakeovi nepřipadalo moudré požádat ji, aby se s ním přestěhovala do San Franciska. Normálně by o tom vůbec neuvažoval – jenže taková pracovní nabídka se naskytne jednou za život. Možná by ji mohl přijmout jen na několik let, ovšem pokud si firma povede dobře, rozhodně by chtěl zůstat déle.

Ani děti nebudou z tak zásadní změny nadšené. Návrh dostal první týden školního roku. Andrew zahájil poslední rok středoškolského studia; na podzim si podá přihlášku na univerzitu. Caroline je v prvním ročníku na střední a na život v New Yorku je zvyklá. Představa, že se v šestnácti a sedmnácti letech přestěhují, by oba vyděsila. Jen šestiletému Charliemu, čerstvému prvňáčkovi, by bylo jedno, kde bude bydlet, jen když budou všichni pohromadě.

Sybil má být celý den ve Philadelphii, kde s jistou galerií jedná o výstavě, na niž by měla za dva roky dohlížet. Blake nevěděl, jestli jí o nabídce vůbec řekne, ani jestli by se o ní vůbec měl zmínit. Proč ji zatěžovat něčím, co stejně nepřipadá v úvahu? Nicméně jeho případní noví spolupracovníci si přejí, aby je ještě tento týden v San Francisku navštívil a všechno s nimi osobně probral. A lhal by, kdyby tvrdil, že ho to neláká. Při telefonickém rozhovoru byli neuvěřitelně urputní. Dnes je pondělí. Napadlo ho, že do Kalifornie poletí ve středu odpoledne; už si přesunul některá obchodní jednání.

Do úvah byl hluboce zabraný ještě pozdě k večeru, když cvakl zámek ve dveřích a do bytu vešla Sybil. Dlouhé blond vlasy měla stažené do drdolu, na sobě měla velice strohý, ale slušivý černý kostým. Jako vždy působila dojmem pravověrné Newyorčanky. Byla to mimořádně krásná žena a jejich dcera po ní zdědila vysokou a štíhlou postavu. Oba chlapci se podobají spíše Blakeovi: tmavé vlasy, tmavé oči, pevné, souměrné tělo. Milují pohyb a jsou všestranní sportovci.

„Jak to šlo?“ zeptal se Blake. Usmála se na něj, odložila tašku a zula si střevíce. Byl horký den, typický pro newyorské babí léto. Z domu odcházela v šest, aby stihla vlak a dorazila do Philadelphie včas. Hospodyně vyzvedla Charlieho ze školy, zatímco Caroline a Andrew se dopravili domů podzemkou každý zvlášť. Jedna z věcí, které Sybil na svém rozmanitém povolání miluje, je pružná pracovní doba, díky níž obvykle vyzvedává Charlieho sama. Když zjistila, že znovu otěhotněla, oba dva to překvapilo, ale po počátečním šoku se později shodli, že je to jedna z nejúžasnějších událostí, jaká je kdy potkala. Charlie je z trojice dětí nejmírnější a nejpříchylnější a spokojený, ať se zabývá čímkoli. Jeho starší sourozenci se mu vždy ochotně a nesobecky věnují.

Než se Sybil vrátila z Philadelphie, Andy a Caroline se uchýlili každý do svého pokoje a připravovali se do školy. Charlie se v ložnici rodičů díval na televizi. Děti už se najedly, ale Blake počkal s večeří na manželku. Vešel za ní do kuchyně, kde vyndávala z chladničky salát a studené pečené kuře, které přichystala hospodyně.

„Myslím, že tentokrát kurátorství odmítnu. Nepotřebují mě,“ prohlásila, když jí nalil sklenici vína. „Výstava k nám doputuje z Dánska. Nadto mi připadá neucelená, a oni si nepřejí, abych ji něčím doplnila. Sestavila ji uznávaná galerie, proto na ní nechtějí nic měnit. Řekla jsem jim, že nemám zájem.“ Sybil už odmítla řadu nabízených příležitostí. Vyznává stylovou čistotu a zůstává věrná jak uměleckým obdobím, tak návrhářům, kteří ji zaujmou. „Kromě toho potřebuju pracovat na své knize. Napřesrok ji chci dokončit.“ Věnuje se jí už dva roky a má to být něco jako sborník toho nejlepšího z moderního designu. „A co ty?“ Vyslala k němu další úsměv. Oba se těšili na večer, aby jeden druhému vylíčil, jaký měl den.

„Ve středu odlétám do San Franciska,“ vychrlil na ni s vědomím, že to zní bláznivě. Ale už to bylo venku. Do daného tématu ji chtěl zasvětit o něco ohleduplněji, podlehl však nervozitě.

„Máš tam nějakou práci?“ zajímala se a lokla si vína. Dlouze se odmlčel, protože nevěděl, co má odpovědět. Nakonec se s povzdechnutím opřel v židli. Nikdy před ní nic netajil. Jsou sehraný tandem, kterému to ladí i po osmnácti letech manželství. Zažili jen hrstku překvapení a tak jim to vyhovuje. Jsou do sebe zamilovaní i po dvaceti letech.

„Dnes jsem dostal nabídku od zajímavé začínající firmy v San Francisku,“ odpověděl opatrně.

„Odmítneš ji?“ zeptala se, přestože odpověď znala. Zatím odmítl pokaždé. Sybil je přesvědčená, že je ve svém současném zaměstnání spokojený.

„Tentokrát je to jiné. Ti dva mládenci, co společnost založili, mají bezvadnou pověst a do projektu investovali spoustu peněz. Věřím, že jim to vyjde. A všichni zúčastnění na tom vydělají obrovské jmění,“ prohlásil s přesvědčením. Vzhlédla a odložila vidličku.

„Ale je to v San Francisku.“ Klidně mohl říct, že je to na Marsu nebo na Plutu. Kalifornie není součástí jejich vesmíru.

„Já vím. Ale nabízejí mi dvakrát víc, než dostávám teď. K tomu výhodný akcionářský podíl. Jestli se firma prosadí, do konce života budeme za vodou.“ Oba mají dostatečný příjem. Žijí spokojeně, mají všechno, po čem zatouží, a jejich děti jakbysmet. Ani jeden nemá větší ambice. „Netvrdím, že z nás budou miliardáři, ale mohli bychom na tom slušně vydělat, Syb. Není snadné odmítnout.“

„Do San Franciska se přestěhovat nemůžeme,“ řekla prostě. „Ani já, ani ty. A musíme brát ohled na děti. Andrew je v maturitním ročníku.“ To všechno Blake dobře ví. Přemýšlel o tom celé odpoledne. V jednu chvíli se dokonce cítil provinile, že o té nabídce vůbec uvažoval a ty dva rovnou neodpálkoval. A teď si připadá jako zrádce.

„Přesto bych to rád viděl na vlastní oči, ať vím, co odmítám,“ ohradil se, i když věděl, že je to jen chabá výmluva. Věděla to i Sybil.

„A co když to nebudeš chtít odmítnout?“ nadhodila se znepokojeným výrazem.

„Budu muset. Ale měl bych je aspoň vyslechnout.“ Bylo mu jasné, že v šestačtyřiceti další podobnou nabídku nedostane, a pokud ji nepřijme, zbytek své kariéry stráví tam, kde je. Na tom není nic špatného. Svou práci má rád. Ale než definitivně odmítne, potřebuje mít jistotu, že se rozhodl správně.

„To zní zlověstně,“ mínila Sybil. Vstala a narovnala nádobí do myčky.

„Neříkám, že to vezmu, Syb. Jen se tam chci podívat. Třeba bych to mohl přijmout jen na pár let,“ dodal ve snaze nalézt řešení problému, o nějž Sybil nestojí.

„To ti nedovolí. A Caro i Andy musí dokončit školu tady, v New Yorku.“ Očekával, že start-up v San Francisku bude muset pravděpodobně obětovat, jen netušil, že to bude tak obtížné.

„Zdržím se tam jen do pátku. Na víkend se vrátím domů,“ ujistil ji tiše. V očích se mu usídlil výraz, který v nich ještě neviděla, a ani za mák se jí nelíbil. Blake myslí jen na sebe, ne na ně.

„Vůbec jsi mě neuklidnil. To nemůžeš myslet vážně, Blakeu.“ Sevřela rty do úzké linky a zostražitěla.

„Nadosmrti bychom byli zajištění. Tady můžu o tolika penězích leda snít.“

„Nepotřebujeme víc, než máme,“ ohradila se neochvějně. „Máme nádherný byt a nic nám nechybí.“ Nikdy nebyla chamtivá a spokojila se s tím, co oba dva vydělávají.

„Nejde jenom o peníze. Je podnětné zapojit se do něčeho nového. A může to být obrovský trhák. Promiň, Syb, ale musím si to ověřit. Zlobíš se na mě?“ Miluje ji a jejich manželství nechce pokazit, ale zároveň ví, že by se neskutečně užíral, kdyby s těmi dvěma sanfranciskými podnikateli nepromluvil. Stejně jim slíbil, že přiletí, aniž se o tom se Sybil poradil…

„Jak bych se na tebe mohla zlobit? Ledaže nás přestěhuješ z New Yorku,“ zasmála se. Opravdu se na něj nezlobila, jen ji to znepokojilo. „Slib mi, že tam nezjančíš, neprovedeš žádnou nepředloženost a nepřijmeš to, dokud si nepromluvíme.“

„Spolehni se.“ Konejšivě ji objal paží kolem ramen. Když vešli do ložnice, zjistili, že Charlie usnul u zapnuté televize. Blake ho odnesl do jeho pokojíčku a Sybil ho převlékla do pyžama, aniž se klučina probudil.

Popřáli dobrou noc Caroline a Andymu, uložili se do postele a zhasli. Sybil potmě civěla do stropu a přemýšlela o tom, co jí Blake oznámil. Doufala, že je to jeden z těch případů, kdy se vám nějaký nápad zdá pár minut neodolatelný, než převáží realita a zjistíte, že to není nic pro vás. Neuměla si představit, že by někdo z nich žil v San Francisku – a ani si to představovat nechtěla. Přestože Blakea nová práce láká, nepochybovala, že by všichni byli nešťastní, kdyby kvůli němu opustili New York. Což by neudělala, a to ani pro muže, jehož hluboce miluje. A vůbec, nepřipadá to v úvahu už kvůli dětem. Sybil nestojí o manželství na dálku, kdy by se měli vídat jenom o víkendech. Prostě ne. Tečka. Život v New Yorku je bez chybičky takový, jaký je. V tom je s ní Blake zajedno. Nicméně musela uznat, že nabízená příležitost je zcela výjimečná.

Blake odešel do kanceláře dřív, než Sybil odvezla Charlieho do školy. Nato se usadila ve své domácí pracovně a umínila si, že se tím nebude zabývat. Blake není impulzivní, naopak je rozvážný a New York zbožňuje stejně jako ona. Podnikání v oblasti rizikového kapitálu i zvažování nových projektů ho vždycky bavilo a naplňovalo. Byla si jistá, že jakmile se v San Francisku trochu rozkouká, dospěje k závěru, že start-up, byť sebesvůdnější, není nic pro něj. Je Newyorčanem až na dřeň a určitě si nepřeje vykořenit ji nebo jejich děti z milovaného prostředí. Než by si dupla a pohádali se, bude moudřejší nechat ho odjet do Kalifornie, aby se přesvědčil na vlastní oči. Však on vezme rozum do hrsti.

Udělali si příjemný večer a už o tom nemluvili. Nechtěla se s ním dohadovat a on se už o nabídce nezmínil. Ve středu zamířil z kanceláře rovnou na letiště. Před odletem jí zavolal, řekl, že ji miluje, a než se rozloučil, poděkoval jí, že jeho výlet bere s nadhledem.

„Je fér, abys to osobně zhodnotil, než odmítneš,“ pronesla nevzrušeně a Blakea to zřejmě uklidnilo. Sybil si byla jistá, že ho z New Yorku neodláká ani ten nejpohádkovější plat. Má rád své jisté – a nakonec i svou práci.

„Moje slova. Vyřiď dětem, že je moc zdravím. Vrátím se v pátek pozdě v noci.“ Ze San Franciska odletí posledním nočním letem, kdy Sybil bude vzhledem k časovému posunu už dávno spát. Na letišti JFK přistane ve dvě po půlnoci. Bude to pozdě, ale pořád lepší, než kdyby cestu odložil na ráno. Víkend mají strávit v Hamptons, v domě, který si v létě pronajímají na měsíc a příležitostně i na soboty a neděle. Počasí jim přeje, děti chtějí jet s nimi, a kdo ví, kdy si to zopakují. Všichni včetně Blakea se na výlet těší.

V San Francisku měl tři hodiny k dobru, a proto se setkal se zakladateli nové firmy ještě týž den při pozdní večeři. Oba muži hořeli nadšením. Byli o víc než deset let mladší než Blake a měli působivou podnikatelskou minulost i úspěchy. Věděl, že jsou původně počítačovými fandy a postupně se vypracovali na znamenité byznysmeny. Oba byli absolventy Harvardu. Přáli si, aby Blake řídil společnost, zatímco oni rozpracují koncept do vrcholné podoby a následně ho prodají nebo nabídnou podíly na akciových trzích, přičemž obě možnosti jsou mimořádně výnosné. Disponují dostatečným množstvím financí, aby dosáhli vytčeného cíle. Sotva se dozvěděl, kdo je do projektu zapojený, poslouchat jejich plány bylo právě tak vzrušující, jak se obával.

Tu noc nemohl usnout a hned nazítří se u pracovní snídaně sešel zhruba s pěti vedoucími různých oddělení. Všichni do jednoho, jak muži, tak ženy, byli odvážnými novátory a měli na kontě úspěšné manažerské počiny v jiných firmách. Oba zakladatelé chtěli mít v týmu jen ty nejlepší z nejlepších a dospěli k závěru, že jedním z nich bude Blake coby výkonný ředitel. Líbilo se jim, že stojí oběma nohama na zemi. Jejich podnikatelský plán byl téměř bez chybičky a příležitost vydělat velké peníze byla obrovská – zejména pro Blakea ve vedoucí pozici a s nabídkou akcií i podílnictvím.

Celý den proseděl na jednáních a před večeří se opět setkal s oběma zřizovateli společnosti, aby se s nimi podělil o své dojmy. Jeho postřehy je potěšily. Týmu by dodaly vyváženost i solidní finanční náhled. Páteční schůzky ho uspokojily ještě víc a pracovní prostředí se mu nadmíru zamlouvalo. Firma sídlila v rekonstruovaném skladišti jižně od proslulé městské tržnice a pracovala pro ni spousta mladých lidí s dynamickými nápady a nemalým tvůrčím potenciálem. Jen samotná procházka po kancelářích byla podnětná a osvěžující ve srovnání s tím, čemu se doposud věnoval každý den, a koncepce mu nebyla úplně neznámá. Ve hře bylo jisté riziko, nicméně všichni zainteresovaní jedinci se zdáli vnímaví, rozumní a zkušení. Kolektiv byl překvapivě soudržný a Blake do něj skvěle zapadl. Před odjezdem mu oba mládenci opět potvrdili svou nabídku, teď s pevným přesvědčením, že je pro ně ten pravý. A Blake s nimi ochotně souhlasil. Během dvou dní se jim podařilo rozptýlit veškeré jeho výhrady. Většinu zpátečního letu do New Yorku probděl a zíral do prázdna, pohroužený do úvah. Bylo to těch nejhodnotnějších osmačtyřicet hodin, jaké v posledních letech strávil v práci, a cítil se jako znovuzrozený.

Do bytu v Tribece se dostal až kolem třetí ráno. Sybil tvrdě spala. Políbil ji na čelo, ale ona se ani nepohnula.

Když v sobotu ráno vešel do kuchyně, vypadal vyčerpaně a tvářil se vážně. Měli sbaleno a byli připraveni k odjezdu na víkend. Sybil se ho na San Francisco schválně nevyptávala a počkala, až se zabydlí v pronajatém domě v Hamptons a děti vyběhnou na pláž. Seděli na verandě a dívali se, jak si hrají, když se k němu Sybil otočila.

„Jaké to bylo?“ zajímala se, zřetelně napjatá.

Chvíli hledal správná slova, jak jí sdělit to, o čem věděl, že nechce slyšet. „Byl bych blázen, kdybych to odmítl,“ odpověděl zhurta a zastřeným hlasem. „Takovou příležitost jsem v životě neměl. A pravděpodobně už ji ani znovu nedostanu.“ Přesně jí vylíčil, kolik by dostával, kdyby si s nimi plácl, a než by se firma rozjela a nakonec nabídla svůj projekt například Googlu, který ho podle předpokladů bude chtít časem koupit.

„V životě nejde jenom o peníze,“ pokárala ho. „Odkdy tě tolik motivují? Přece kvůli nim neobětuješ všechno, čeho jsme dosáhli?“ Přesto jí jeho toužebný výraz neunikl. Tak dychtivě se při rozhovoru o práci ještě nikdy netvářil. Pochopila, že mu nejde o peníze, ale v první řadě si přeje dělat něco podnětného a nového. Věděla, že ho to neobyčejně láká. Je to pro něj velká šance – a nakonec i pro celou rodinu, pokud se firma skutečně prosadí. Což není zanedbatelné. Poprvé v jeho kariéře mu nezáleželo na tom, kde společnost sídlí.

„Když je v sázce tolik peněz, je to něco docela jiného, Syb,“ namítl mírně. „Copak se nemůžeš na pár let usadit v San Francisku? Mohla bys tam psát a pracovat na své knize. Odborné články přece můžeš posílat odkudkoli. A létat do galerií, na kurátorské výstavy i za svými klienty v New Yorku snad není takový problém?“ Pokoušel se jí předkládat návrhy, na něž by mohla přistoupit, ale všechno bylo marné. Nic nezabralo.

„To mám strávit život v letadlech, zatímco doma na mě budou čekat tři děti?“ ohradila se, šokovaná jeho otázkou i faktem, že ho něco takového vůbec napadlo. Poznala, že nabídku seriózně zvažuje. Chápe ho – jenže to výrazně ovlivní život celé rodiny. To svým dětem ani sobě nemůže udělat. Nebylo by to fér.

Děti přišly zhltnout něco k jídlu a oni rozhovor přerušili. Vrátili se k němu až večer, když Andrew a Caroline vyrazili za kamarády a Charlie usnul v pokoji sousedícím s jejich ložnicí.

„Uvědomuju si, že od tebe žádám hodně, ale děti si zvyknou,“ nedal se Blake. „Najdou si nové kamarády a Andy za rok stejně půjde na univerzitu. Ta nabídka nepočká. Jestli ji nepřijmu, najdou si někoho jiného. Ředitele potřebují teď.“ Znělo to zoufale a bylo jí ho líto, ovšem mnohem víc litovala sebe a děti. Věděla, jak moc po nabídce Blake touží – jenomže je to v přímém rozporu s potřebami všech ostatních.

„A bývá tam zemětřesení,“ připomněla mu. Chytala se čehokoli, jen aby ho odradila, i když si připadala jako sobec.

„Pořádné zemětřesení tam neměli už víc než sto let,“ opáčil se smíchem. Ona se však přesvědčit nedala.

„V tom případě na sebe nenechá dlouho čekat. A vůbec. To v roce 1989 rozhodně malé nebylo.“

„Určitě nenastane zemětřesení jen kvůli tomu, že se tam přestěhujeme,“ dodal, objal ji a na zbytek noci pustil práci v San Francisku z hlavy. Den poté se vrátili do New Yorku, aniž se cokoli vyřešilo. Ani jeden se nezlobil, ale oba si uvědomovali, jak moc je to důležité.

Dohadovali se ještě několik dní, přičemž ani jeden druhého nepřesvědčil. Nakonec si Sybil uvědomila, že když Blake nabídku odmítne, nikdy jí to neodpustí. Navždy bude cítit hořkost, a sice mnohem trpčí než ona, když se do San Franciska přestěhuje kvůli němu. Neměla z toho radost, zároveň věděla, že vzhledem k jeho věku už takovou nabídku podruhé nedostane. A koneckonců, peníze jsou určitou pobídkou pro oba dva, pokud by to znamenalo, že oni i jejich děti budou nadosmrti finančně zajištěni. Dlouze to s Blakem probírala a musela uznat, že to má smysl.

Požádal ji, aby to vydržela dva roky, a slíbil, že pokud je to opravdu vážně ovlivní, dá výpověď a vrátí se do New Yorku. Sybil ho milovala a nechtěla pošramotit jeho kariéru ani jejich manželství. Po dvou týdnech se na něj vyčerpaně zadívala a objala ho.

„Vzdávám se. Mám tě ráda a nechci, abys tu nabídku pustil jen kvůli nám. Však to nějak zvládneme.“ Že se zachovala správně, poznala podle jeho vděčné a nadšené reakce. Druhý den dopoledne zatelefonoval do San Franciska, oznámil, že práci bere, a ve své současné firmě dal výpověď. Dětem to oznámili po večeři.

Přirozeně je to vyděsilo, ovšem jejich matka byla neoblomná a tvrdila, že se obětují pro dobro všech. Pro jejich otce je to životně důležitý krok, který pro ně znamená dlouhodobé finanční zabezpečení. Caroline a Andrew jsou prý natolik rozumní, aby to pochopili. Stejně jim nedala na výběr a zdůraznila, že i ona se bude muset hodně přizpůsobit. Odpoledne uvědomila Andyho ředitelku a dohodla se s ní, že Andy složí závěrečné zkoušky se svou třídou a s kamarády, s nimiž celou dobu studoval, pokud po přestupu do nové školy úspěšně absolvuje čtvrtý ročník.

Blake souhlasil, aby všechny děti dokončily první pololetí v New Yorku. Sybil se s nimi přestěhuje až v lednu. On odletí do San Franciska do čtrnácti dnů a do té doby jim najde vhodný pronájem. Blake ani Sybil neměli v úmyslu něco kupovat, protože nevěděli, jestli se ve městě usadí natrvalo. Sybil výslovně prohlásila, že nechce dům, ale světlý, prostorný a moderní byt. Už si obstarala informace o školách v San Francisku a kontaktovala jejich ředitele. Apartmá v Tribece si nechají, aby měla při pracovních cestách do New Yorku zázemí, a pro případ, že se sem za dva roky vrátí. Měla dva a půl měsíce na to, aby před odletem zorganizovala, co je třeba. A Blake bude mít dost času najít pronájem a pořádně se rozkoukat v nové firmě. Sybil plánovala zařídit nový byt nejprve pronajatým nábytkem a později, pokud se rozhodnou zůstat, koupit vlastní. Prozatím to budou vnímat jako dočasné uspořádání na pár let, než zjistí, jestli jim změna bude vyhovovat. Vědomí, že se kdykoli můžou vrátit do New Yorku, ji i děti zbavilo nejistoty a potají doufala, že jejich pobyt bude jen krátkodobý. Přesto už kvůli Blakeovi věnovala přesunu veškeré úsilí a děti i sama sebe se snažila přesvědčit, že to neznamená konec světa.

Andy byl zprvu nešťastný, ale jakmile pochopil možný finanční potenciál, pokoušel se vzít rozum do hrsti. Na otce byl hrdý a ulevilo se mu, že v červnu bude skládat závěrečné zkoušky se svými bývalými spolužáky. Caroline ztropila scénu a vyhrožovala, že se stěhovat nebude. Naneštěstí se v New Yorku neměla kam uchýlit. Neměli prarodiče ani strýčky či tety a do internátní školy, kterou rodiče navrhli jako další možnost, jít nechtěla. A tak jí nezbylo než se s odjezdem do San Franciska smířit. Podle očekávání bylo nejsnadnější pořízení s Charliem, který prohlásil, že to bude „vzrůšo“, a chtěl vědět všechno o své nové škole.

Čtrnáct dní po Blakeově odjezdu zapsala Sybil děti na základě podrobných referencí do vynikajících sanfranciských škol. Blake všechny osobně navštívil a byl spokojený. Zároveň začal shánět byt. Blížil se Den díkůvzdání, on však pořád na nic vhodného nenarazil. Nalézt pronájem v rozumné vzdálenosti od všech tří škol bylo těžší, než čekal, nemluvě o tom, že byt musí splňovat všechny Sybiliny požadavky: má být prostorný, slunný, moderní, s vysokými stropy a nádherným výhledem. Nájmy v San Francisku mu připadaly nesmyslně vysoké, dokonce i ve srovnání s New Yorkem.

Svou práci zbožňoval a po návratu domů vypadal o deset let mladší. Sybil věděla, že se rozhodl správně a že mu změna prospěje. Jen si přála, aby jim co nejdřív našel vhodné bydlení, a on slíbil, že po svátcích se do toho pustí svědomitěji a systematičtěji.

„Můžeme bydlet v hotelu?“ zeptal se Charlie, když otec opět odjel do San Franciska.

„Obávám se, že ne,“ odpověděla Sybil s nesmlouvavým výrazem. S třemi dětmi v hotelu zůstat nechce, nehledě na to, jak moc po tom Charlie touží. „Táta určitě něco najde,“ slíbila. Realitní makléřka doporučila Blakeovi pronájem bytu v Millenium Tower na Mission Street v osmapadesátém patře s přenádherným výhledem, bohužel v lokalitě, která není pro děti ideální. Dům stojí ve finanční čtvrti mezi kancelářskými budovami a v oblasti určené pro majetnější obyvatele, ale není tam park ani hřiště pro Charlieho. Byt je v noblesním věžáku a nabízel se k prodeji už několik let, protože majitel se odstěhoval do Hongkongu. V budově nastaly stavební problémy, jež ztěžovaly prodej, ovšem o to snazší byl pronájem – a možná i za rozumnější cenu. Makléřka doufala, že jim obstará nájemní smlouvu na jeden rok či na dva, a dušovala se, že i přes stavební potíže se jedná o skvělý dům. Blake čekal, až mu zorganizuje prohlídku bytu a k tomu několika dalších. Sybil se ho dennodenně vyptávala, jak to pokračuje.

Děti si zatím užívaly svůj poslední měsíc v New Yorku. Andy byl věčně s kamarády, společně chodili na basketbalové a hokejové zápasy. Caroline si pořád myslela, že jsou rodiče krutí a bezohlední, a také nevynechala jediný večírek. Vánoce stráví v New Yorku a do San Franciska odletí na Nový rok. Sybil jen doufala, že do té doby budou mít kde bydlet. Blake dělal, co mohl, aby ji nezklamal. Fakt, že zatím nic vhodného nenašel, je oba znepokojoval. Prvního prosince si vzal volno na prohlídku bytů a spoléhal na to, že bude mít víc štěstí než v listopadu. Nechápal, proč je tak obtížné sehnat čtyřpokojový byt v moderním domě s úchvatným výhledem. Ten den ho čekala prohlídka pěti lokalit. Byt v Millenium Tower ještě nebyl volný, nicméně Blake ani Sybil neztráceli naději. Blake bydlel od příjezdu v Regency, což byla kombinace družstevních bytů a hotelových pokojů, ale pro Sybil a děti chtěl najít domov, a ne dočasné řešení.

Realitní makléřka pro něj přijela během mlhavého dopoledne a ujistila ho, že cítí v kostech, že tentokrát najdou přesně to, co Blake hledá. Doufal, že se nemýlí. Sybil i dětem byl vděčný, že svolili k přestěhování, a proto byl odhodlaný obstarat jim domov, kde se jim zalíbí.

První byt byl v domě z roku 1930 v Pacific Heights, nejvyhledávanější městské čtvrti, měl tmavý a ponurý interiér, ačkoli zabíral celé patro a nabízel panoramatické výhledy. Postrádal moderní švih, jejž si Sybil vymínila, a obývací pokoj byl orientovaný na sever. Při jízdě k další lokalitě začal Blake pochybovat, že odpovídající bydlení vůbec najde. Neměl srdce napsat Sybil, že si prohlédl další nemovitost, která jejím představám nevyhovuje. Přece musí v San Francisku existovat místo, kde najdou druhý domov! Stačí ho vypátrat, a sice za každou cenu.

Sybil mu umožnila splnit si svůj sen. Už proto musí sehnat přiměřené bydlení ve městě, do nějž se jeho rodina uvolila přesídlit. Na okamžik zavřel oči, myslel na Sybil a zastesklo se mu po ní. Když je zase otevřel, měl před sebou vilu nápadně podobnou té, v níž sídlí Frickova sbírka v New Yorku. Dům neznal a dosud si ho nevšiml, přestože Pacific Heights projeli už několikrát.

„Co je to za dům?“ zeptal se zvědavě. Vypadal spíš jako malé muzeum než jako obytný dům. Vyčníval za hradbou vzrostlých stromů, měl ozdobnou bránu a za ní nevelké nádvoří. Zahrada se zdála zarostlá a zanedbaná.

„To je vila Butterfieldových,“ odpověděla makléřka a odbočila na hlavní třídu. Blake se ohlédl přes rameno. Budova byla impozantní, navržená v evropském stylu, a i přes svou velkolepost vypadala opuštěná.

„Kdo tam bydlí?“ zjišťoval se vzrůstajícím zájmem.

„Nikdo. Už dlouho. Na přelomu století a před zemětřesením v roce 1906 se dům přestavěl, patřil význačnému bankéřskému rodu. Během krize přišli o všechny peníze a sídlo museli prodat. Nato vystřídalo několik majitelů a před pěti nebo šesti lety ho převzala banka. Od té doby je prázdné. O tak velký dům už nikdo nestojí. Provoz je drahý a je s ním spousta práce i starostí. Jednou ho koupí nějaký developer a srovná se zemí. Neřekla bych, že banka touží po nepříznivé publicitě, která bude po demolici následovat. Byl by tady výborný hotel, pozemek je velký – ovšem urbanistický plán to nedovoluje. Takže zůstává prázdný. Má zhruba dvacet ložnic, spousty pokojů pro služebnictvo a prostorný taneční sál. Plány máme, ale já jsem uvnitř nikdy nebyla. Je to kus sanfranciských dějin. Škoda, že sídlo nikdo nekoupil. Momentálně se ve městě točí spousta peněz. Banka nabízí dům za směšně nízkou částku, jen aby se ho zbavila, ale jak říkám, je příliš velký, než aby si někdo takové břemeno uvázal na krk.“ Blake přikyvoval. Problémy spojené s provozem domu si uměl představit. Ale i přesto… Dům působí důstojně a elegantně, i když je neudržovaný a neobývaný a mírně zanedbaný. Na první pohled je zřejmé, že nikomu už dlouho nepadl do oka.

„Co se stalo s rodinou, která tady bydlela? Butterworthovi…“

„Butterfieldovi,“ opravila ho. „Po prodeji sídla už o nich skoro nikdo neslyšel. Možná vymřeli. Mám nejasný dojem, že se snad odstěhovali do Evropy. Každopádně už dávno nejsou součástí místní komunity.“ Pomyšlení, že rodina žijící v takovém přepychu a nádheře nemá dědice, bylo skličující. Blakea uchvátil jak samotný dům, tak jeho kusá historie, ale to už ujížděli dál, na prohlídku dalších čtyř bytů, o nichž věděl, že se Sybil nebudou líbit. Později se vrátil do své kanceláře a večer do hotelu. Zavolal Sybil a oznámil jí, že hledání bytu bylo opět neúspěšné.

„Však ono se něco najde,“ utěšovala ho ve snaze o optimismus. „A co ten byt v Millenium Tower?“ zeptala se, ačkoli se jí při představě bydlení v tak vysokém patře v oblasti, kde podle jejího názoru neustále hrozí zemětřesení, ježily chloupky na šíji – nemluvě o případném požáru, kdy budou muset se třemi dětmi seběhnout osmapadesát podlaží.

„Majitel se jim z Hongkongu ještě neozval. Třeba ten byt pronajmout nechce.“

„Taky dobře,“ prohlásila s myšlenkami na výškový dům.

Už už jí chtěl povědět o velkém prázdném sídle, které viděl dopoledne, ale přešli k jiným tématům a potom na to zapomněl. Jenže ten večer v posteli přemítal o sídle znovu, zvědavý, jak vypadá uvnitř. Hned ráno, i když si připadal směšně, zatelefonoval realitní makléřce a jen tak ze zvědavosti se zeptal na cenu. Nemohl si pomoct: dům má nenápadné kouzlo, jako by skrýval něco neobvyklého a podmanivého. Když mu sdělila, kolik banka žádá, vyrazilo mu to dech.

„Provoz by vás nejspíš stál majlant, ale domnívám se, že banka by se spokojila i s nižší částkou. Hovořilo se o dražbě, nicméně mají obavy, že kdyby byl kupcem podnikatel, nechá dům strhnout. Pozemek má daleko větší hodnotu než celé sídlo.“ Uvedla sumu nižší než kterýkoli z bytů, které si prohlédl a byl ke koupi, přestože o žádný z nich nestál. Nemovitosti v San Francisku jsou po čertech drahé. Jejich střešní byt v Tribece má desetkrát vyšší cenu než vila Butterfieldových. Zkrátka je to velevýhodná koupě.

„V jakém stavu je interiér?“

„Nemám ponětí, ale můžu se zeptat. Máte zájem o prohlídku?“ Znělo to udiveně. Dům je pravý opak toho, co Blake shání. Chce nový moderní byt, ne dům, a dušoval se, že nehodlá nic kupovat. To je sice pravda, nicméně to historické opuštěné sídlo ho nepochopitelně přitahuje.

„O nic nejde, jsem jen zvědavý. Manželka by mě asi nepochválila.“

„Když se vám dům bude líbit, můžete o ceně smlouvat.“ Makléřka ztišila hlas. Na zmínku o Sybil nereagovala.

Smlouvat nebude třeba, cena je už tak dost nízká. Sídlo dají do kupy a před odjezdem ze San Franciska ho můžou prodat mnohem dráž. Díky té úvaze považoval transakci spíš za obchod než za vyhozené peníze. „Nejspíš se na ten dům podívám, jen tak pro zpestření,“ rozhodl se.

„Ozvu se vám.“ Za pět minut mu zavolala, že jí ředitel banky slíbil klíče a potvrdil, že sídlo je stále na prodej. Věděla, že se dané nemovitosti touží už delší dobu zbavit. „Jestli chcete, zajedeme tam kolem poledne.“ Blake si připadal jako blázen, ale souhlasil, že tam na ni počká, a nechal se zavézt taxíkem až před bránu.

Procházka po sídle byla jako návrat v čase do počátku dvacátého století. Domácnost byla staromódní, ale neuvěřitelně krásná a vkusně řešená. Stropní lišty s dřevořezbou, dřevem obložená knihovna, na podlahách parkety a taneční sál s atmosférou zámku ve Versailles. Blake měl dojem, že je v muzeu nebo v rodinném hotelu. Místnosti byly v překvapivě dobrém stavu, ani stopa po zatékání nebo jiném poškození. V kuchyni objevili dlouhou řadu zvonců, jimiž se před sto lety a v dobách slávy přivolávali jednotliví členové služebnictva. Přijímací pokoje v přízemí byly rozlehlé, všechny ložnice pro rodinné příslušníky se nalézaly na stejném podlaží a každý měl vlastní obrovskou koupelnu, menší obývací kouty a šatnu. Další patro zabíraly hostinské pokoje s přenádhernou vyhlídkou, mramorovým krbem a přilehlými obývacími místnostmi; v nejvyšším patře byly pokoje pro personál. Všechna okna v hlavních ložnicích nabízela úchvatný výhled. Podle všeho tady žila velice početná rodina s celým plukem služebnictva. Blake se toulal nahoru a dolů po velkolepém schodišti, znovu procházel celým domem sem a tam. Zjistil, že kuchyně byla kdysi částečně zrekonstruovaná, přesto potřebuje modernizaci.

„Nádherný dům,“ prohlásil okouzleně po druhé zevrubné exkurzi.

„Máte o něj zájem?“ zeptala se makléřka nevzrušeně. Stál mlčky a hleděl na detaily vysokého stropu. Uvědomil si, že všechny lustry jsou pryč a bude nutné instalovat nové osvětlení. Vzhledem k rozloze dá práci i vybavení nábytkem.

„Myslím, že ano…,“ pronesl tiše hlasem, který nepoznával. „ I kdybychom tady vůbec nebydleli, je to neuvěřitelně výhodná investice. Stojí to za to, i kdyby se jen vymalovalo a odstranilo bednění z oken.“ Nebyl si jistý, jestli se snaží přesvědčit sám sebe, nebo realitní makléřku, a rozhodl se, že Sybil zatím nic neřekne. Své impulzivní jednání by jí neuměl vysvětlit, natož popsat sídlo, které je pravým opakem toho, po čem touží. V návalu kuráže snížil nabízenou cenu téměř na polovinu; jako by si vsadil v ruletě v Las Vegas a čekal, jak to dopadne. Byl si jistý, že mu to neprojde, nicméně to aspoň zkusí. Jestli banka na jeho nabídku přistoupí, bude to pohádkový obchod už s ohledem na lokalitu a celkovou obytnou plochu.

Makléřka mu do hodiny přivezla do kanceláře kupní smlouvu a on ji podepsal. Svým způsobem to považoval za žert, který nemůže brát vážně: za dům, jejž nikdo nechce, nabídl absurdně málo. Záhy to pustil z hlavy a zbytek dne strávil na pracovních jednáních. Do kanceláře se dostal až kolem šesté večer. Čekala tam na něj zpráva od makléřky. Prý jí má zavolat, což učinil před odchodem do hotelu. Očekával, že banka jeho nabídku odmítne. O výsledku popravdě ani nepřemýšlel.

„Vila Butterfieldových je vaše, pane Gregory,“ oznámila mu realitní agentka vážně. Chvíli trvalo, než její sdělení zpracoval. „Dům je váš,“ opakovala. „Banka váš návrh přijala. Smlouvu chce uzavřít do dvou týdnů, přirozeně po odborném technickém posouzení.“ To byla jeho jediná podmínka.

„Kristepane…“ Na víc se nezmohl. Omráčeně sklesl na židli a snažil se přijít na to, co řekne Sybil. Právě koupil sídlo z roku 1902 o rozloze dva tisíce čtverečních metrů s tanečním sálem. Na půlhektarovém pozemku. Při pomyšlení, jak na tu zprávu zareaguje Sybil, potlačil paniku a srdečně se rozesmál. Na základě technického posudku z toho vždycky může vycouvat, když bude chtít. Až na to… že nechce. Neměl ponětí proč, nedávalo to žádný smysl. Prostě se do toho domu zamiloval. Napadlo ho, jestli neprochází krizí středního věku. Nejdřív přijme práci v San Francisku a teď koupí sto patnáct let staré sídlo. Což rozhodně není pronajatý moderní byt podle Sybiliných představ.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čas předminulý.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.