Martin Goffa

SEKTA

Sekta

Copyright © 2020 Martin Goffa

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6880-4

PROLOG

„Největším omylem lidstva je čas. Okamžikem, kdy jsme začali počítat roky, dny a hodiny, jsme si nasadili pouta. Sami sebe jsme okradli o věčný život. Čas totiž není lineární, neplyne od startu do cíle, jak se mu snažíme poručit. Čas prostě jen existuje, nic víc. Vznáší se kolem nás jako vzduch, je ve věčném koloběhu jako voda. Určit mu začátek a pak ho násilím rozsekat na kusy je vrcholem lidské arogance. S vodou se nám to přece taky nepodaří! Chcete snad určit, kde má voda začátek a kde konec? Voda tu byla od samého počátku, celou tu dobu se mění a přece je stále táž. Když se přižene bouřka, vidíme nové kapky, ale ty kapky byly předtím jen jednotlivé molekuly páry, pára byla vodou v moři, do moře přitekla řeka, a prameny té řeky nejsou nic jiného než kapky deště, které prosákly hlínou do země a teď se znovu derou na světlo. Kdo z vás mi tedy řekne, kde má voda začátek? Kdo z vás mi řekne, kde má začátek vzduch, který dýcháme, a kde má konec? Můžeme spoutat vzduch? Můžeme přerušit koloběh vody? Ne? A proč jsme se teda rozhodli udělat to s časem?“

„Čas na nás zanechává následky. Narodili jsme se, stárneme, zemřeme.“

„A v čem je voda jiná? Nepřežiješ bez ní ani pět dnů. Bez vzduchu ani pět minut. Připadají ti takové následky dostatečné?“

„Právě teď jsi použil termíny den a minuta, které přitom neuznáváš.“

„Ano, použil. Ale jen proto, abys mi rozuměl. Mozek většiny lidí už se totiž téhle konstrukci dávno přizpůsobil, neumějí myslet abstraktně, všechno mají ve škatulkách, už se pohybují jen po předem stanovených trasách, jsou zotročení…“

„Jsou?“

„Dobře, tak jsme. Ale my tady si to aspoň uvědomujeme, zatímco ostatní nevidí ani to. A když to jednou pochopíš, když prozřeš, pak máš dvě cesty. Ta první je, že zůstaneš, jaký jsi byl. Svůj život nezměníš, ale to se pak už budeš jen trápit, protože ten obrovský rozpor mezi tím, co víš, a tím, co žiješ, ti přinese jen bolest.“

„A ta druhá cesta?“

„Rozhlédni se kolem sebe. Odpověď vidíš. Neříkám, že jsme dokonalí, ale snažíme se být. A co ty? Před chvílí jsi říkal, že hledáš jiné místo v životě. Možná to bude znamenat, že musíš vystoupit z vlaku, do kterého tě kdysi posadili a ve kterém prostě jen jedeš od narození ke smrti. Jsi s tím smířený?“

„Všichni přece jen jedeme od narození ke smrti, nebo ne?“

Podíval se na mě a jeho oči byly jako dva obrovské, neznámé světy. Mohl jsem si v nich přečíst tisíce odpovědí, ale netušil jsem, která z nich by byla ta správná. Proto jsem čekal, co řekne.

Ale neřekl nic. Jen se pousmál, tiše, odměřeně, možná dokonce zklamaně.

1

Ze všech stran mě obklopovaly dvě barvy, ze kterých je tvořena většina světa. Zelená stoupala od země do výše mých očí, nad ní pak vládla modrá neboli azzurro, jak ji tady správně nazývají. Pohledem jsem přejížděl louky, táhnoucí se po úbočích hor, a ostrovy lesů rozbíjející jejich jednolitý blok. Viděl jsem krávy a kolem nich ploty, některé sbité z prken, zatímco jinde chránil stádo jen elektrický ohradník.

Nebe vypadalo právě tak, jak má nebe vypadat, ta nejluxusnější modrá s příplatkem za občasné bochánky nadýchané bílé vaty. Narušovaly ho jen přímky ocelových lan, pod nimiž se téměř bezhlučně ploužily prosklené kabiny s natěšenými turisty. Z mého místa ovšem lanovka připomínala jen dětskou hračku, byla stovky metrů daleko, tím kýčovitěji však vypadala. Nemohl jsem si při tom pohledu nevzpomenout na tragédii, která se před dvaadvaceti lety odehrála jen kousek odtud.

Stalo se to u Cavalese, sotva čtyřtisícového městečka pár kilometrů jižně od Bolzana. Malebná údolí mezi horami svádí k tomu, aby se jimi člověk užasle kochal, a totéž se stalo pilotovi americké stíhačky, která se třetího února roku devadesát osm proháněla mezi zasněženými kopci. Nedaleká letecká základna v Avianu patří mezi největší v Evropě a v té době z ní mimo jiné startovaly letouny, které hlídkovaly nad neklidnou Bosnou. Američtí kovbojové měli v oblibě létat na hraně rizika, vždyť co může být víc vzrušující, než břichem stíhačky téměř brousit staleté kostelní věže horských vesniček anebo se vsázet, komu se povede podlétnout lanovku? Toho dne ji jeden z nich smetl, když přeťal nosné lano. Zatímco pilot zvládl s poškozeným letadlem přistát, dvacet pasažérů z prosklené kabiny takové štěstí nemělo. Zřítili se z osmdesáti metrů, za což byl viník odměněn necelým půlrokem vězení, kam ho poslal americký vojenský soud. Mít jeho osud v rukou místní, dopadl by nesrovnatelně hůř.

Když jsem před dvěma hodinami nastupoval v Bolzanu do podobné lanovky, byla tahle tragédie to první, co se mi vysoko nad střechami města vybavilo.

Do vesnice Soprabolzano jsem samozřejmě dorazil v pořádku nejen já, ale i desítka mých spolucestujících, kteří se rozhodli vyšlápnout si do hor na procházku. Teď v srpnu byly kopce plné lidí, kteří se s trekkingovými holemi toulali po nezpevněných cestách a dýchali vzduch, jaký by se dal vyvážet a prodávat. Podle mého odhadu šlo převážně o německy hovořící jedince, což odpovídá zjištění, které jsem udělal dole ve městě. Tvrdé hallo se ozývá většinou od těch, kteří mají plné ruce práce, zatímco ciao je slyšet spíš od stolků před trattoriemi. Sever Itálie se zkrátka liší od zbytku země, především region Tridentsko – Horní Adiže, kde vedle sebe žijí čistokrevní Italové spolu s Tyroláky, kteří jazykem i náturou zapadají spíše do sousedního Rakouska. Tuhle oblast měli totiž přes pět století pod palcem Habsburkové, což na ní nemohlo nezanechat následky. Dodnes jsou tak všude dvojjazyčné nápisy a i názvy těch nejmenších vesniček mají svůj ekvivalent v němčině. Bolzano je tedy pro německy mluvící Bozen, Merano Meran, Settequerce zase Siebeneich, a nedaleké Bressanone je nám dobře známý Brixen, kde byl právě v časech Rakousko-Uherska ve vyhnanství Karel Havlíček Borovský.

Soprabolzano, kde jsem si právě na mezi protahoval unavené nohy, má samozřejmě také svůj alternativní název, který zní Oberbozen. Jde o nevelkou vesnici složenou převážně z hotelů a penzionů, přičemž oznámení Zimmer frei / Camere libere! visí i na každém druhém domovním plotě. V zimě tady nejspíš nenajdete jediné volné lůžko, ovšem teď, koncem srpna, zbývají do začátku sezóny ještě skoro tři měsíce. Uprostřed obce je malé nádraží, odkud odjíždí vlak do vesnic výše v horách, odtamtud potom vedou další lanovky, z nichž některé končí až těsně pod vrcholky Dolomit. Tam jsem se nechystal, cíl mé cesty tak vysoko neležel, což ovšem neznamená, že jsem mířil na bezpečné místo.

Hory nejsou bezpečné nikdy, stejně jako někteří lidé. Co mě čeká u těch, které chci bez ohlášení a především bez pozvání navštívit? To jsem se zatím mohl jen dohadovat. Jistou představu jsem měl, ta byla ovšem založená spíš na povšechných znalostech než na přímých zkušenostech s konkrétními osobami.

Až k nim zítra vyrazím, budu mít před sebou kilometry po svých, napříč pastvinami, lesem a po kamenitých pěšinách. A to půjde ještě o tu snadnější část cesty, na kterou jsem před dvěma týdny vyrazil.

Promnul jsem si tvář a protáhl nohy. Seděl jsem na oblém kameni a přemýšlel o příběhu, který mě sem přivedl. Byl smutný, ovšem stále ještě s vyhlídkou na dobrý konec. Slovní spojení dobrý konec je přitom pojem veskrze relativní. Lidé, kteří mě sem poslali, ho můžou vidět naprosto jinak než ti, které jsem si dal za úkol najít. Ale tenhle rozpor budu řešit, až k němu dojde. Azzurro nad mou hlavou slibovalo krásný zbytek dne a nemělo cenu si ho kazit věcmi, které byly ještě daleko přede mnou.

Nota bene když jsem zatím ani netušil, jestli objevím vrata, která hledám, a především jestli mi někdo na zaklepání otevře.

2

Zašmátral jsem po mobilu. Budík nekompromisně trval na tom, že mám vypadnout z postele. Zoufale se mi nechtělo, do noci jsem koukal na seriál Money Heist a tak dlouho si sliboval už jen jeden díl, až jsem šel spát skoro ve čtyři. Novinář na volné noze má tu výhodu, že obvykle může vstávat, až když se mu chce. Existují ovšem výjimky a jedna taková mě za půldruhé hodiny čekala – redakční porada měsíčníku, kam jsem přispíval. Stále sice platilo, že nejsem kmenový zaměstnanec, ale setkání s mladšími a dychtivějšími kolegy jsem si prostě nemohl nechat ujít. Vylezl jsem z postele, pustil si na hlavu studenou vodu, posnídal rozmixovaný banán s hrstí ovesných vloček a vyrazil. Můj obstarožní Ford Focus se uráčil naskočit už na první otočení a já to vzal ze svého zdibského domku do pražských Kobylis, kde jsem auto nechal stát a dál raději už pokračoval metrem. Systém parkování v centru Prahy totiž musel vymýšlet někdo, jehož genialitu možná ocení až příští generace. Ta současná by ho nejradši utopila v kádi s modrou barvou k vyznačení placených zón.

Samotná porada proběhla jako vždycky. Každý z kolegů si řekl to své, šéfredaktor Péťa místy chválil a mezi chválou vrčel, někdo přinesl buchty nebo chlebíčky, jiný láhev, která mu zbyla z oslavy narozenin. Stejně jako ostatní i já vylíčil hrubé rysy toho, co chystám do příštího čísla, dohodli jsme se na rozsahu, a než cinkla jedenáctá, pomalu jsme se trousili ze zasedačky.

„Terenci, počkej chvíli,“ zaslechl jsem za zády Péťův hlas.

„Služebníček,“ odvětil jsem. Když jsem se pak otočil, spatřil jsem napřaženou ruku s obálkou.

„Tohle ti přišlo.“

„Dopis?“

„Už to tak vypadá,“ přikývl šéfredaktor. Obálka měla čistě bílou barvu a jako adresát byl uvedený náš časopis s výraznou douškou K rukám pana M. Vráze.

„Už ani nepamatuju, kdy naposled jsem něco dostal jinak než mailem.“

„Podle písma zřejmě ctitelka dřívějšího data narození,“ ušklíbl se Péťa, vzápětí mě ale plácl po rameni a v tu chvíli jsem pro něj přestal existovat.

Poštou od čtenářů se probírám častěji, než bych potřeboval. Neuplyne den, abych nedostal nějaký námět na reportáž, případně upozornění na věc, na kterou se určitě musím podívat. Nepochyboval jsem, že tenhle dopis bude podobný příběh.

Byl i nebyl.

Drahý pane redaktore…

Ta slova mě dočista uhranula. Kdo dnes ještě užívá podobné oslovení?

Píši Vám kvůli svému vnukovi Petru Adamovi a byla bych Vám velmi vděčna, kdybyste…

Ač byl dopis na papíře bez linek, jednotlivé řádky vypadaly jako podle pravítka. Psala je cvičená, ale zjevně lety unavená ruka, která ani na okamžik nezapomněla na sympatickou střídmost ve vyjadřování.

Seděl jsem na okraji pohovky v recepci redakce a prokousával se vyprávěním ženy z nedalekého města. Když jsem pak skončil, věděl jsem, že ji musím navštívit. Ani ne tak kvůli tomu, co v dopise stálo, jako spíš kvůli jejímu rukopisu. Kvůli oslovení drahý pane redaktore. Kvůli prosté bílé obálce. Nebylo možné odbýt ji formální odpovědí a už vůbec ne dělat, že jsem ten dopis nedostal.

Bydlela v Poděbradech, v záhlaví stála její adresa, dole se zase podepsala i s datem narození. Bylo jí sedmdesát jedna a jmenovala se Anna Prošková.

Koukl jsem na hodinky, blížil se oběd a další program jsem měl až v pět odpoledne. Nedalo mi moc práce vymyslet, že tentokrát ošálím žaludek bagetou z benzinky a za tou ženou vyrazím hned, dokud mám její vyprávění v hlavě. Do Poděbrad je to z Prahy slabá hodina jízdy, když pohnu zadkem, budu mít dost času, abych s ní strávil pár chvil.

Nevím už, komu napsat. Policie ani soudy mi nepomohou, nemohou prý nic dělat.

Nepomohou, nemohou… Tenhle její salónní jazyk byl jedním z důvodů, proč jsem ji chtěl vidět. Někdy poznáte už z několika slov výjimečného člověka, i když nebudu zastírat, že mě samozřejmě zaujal i příběh, který ve svém dopise vylíčila. K cestě za ní mě nejspíš přiměla kombinace všech těchto faktorů, protože pokud by šlo jen o samotnou kauzu, váhal bych. Práce jsem měl až nad hlavu, dělal jsem současně na třech různých věcech, a přibrat si k nim ještě další hraničilo s megalomanstvím. A kdybych se nudil, stačilo sáhnout po desítce námětů v e-mailové schránce. Jenže ručně psaný dopis zkrátka zaujme víc než několik neosobních řádků bez diakritiky a na displeji notebooku.

Pod jménem bylo kromě data narození uvedeno i telefonní číslo. Když jsem na něj zavolal, ozval se právě takový hlas, jaký jsem čekal. Tichý, ale pevný a nezlomený.

„Dobrý den, Marek Vráz. Dovolal jsem se paní Proškové?“

„U telefonu. Také přeji dobrý den.“

Vysvětlil jsem jí, že se mi před půl hodinou dostal do ruky její dopis a rád bych ji navštívil.

„Přijeďte, budu se těšit.“

Nejásala, nezajíkala se dojetím, ale nic takového jsem ani nepředpokládal. Z dopisu už jsem věděl, co ta žena zažila, a že nějaké přepjaté emoce nemá v repertoáru. Řekl jsem jí, že není důvod návštěvu odkládat a jestli nemá jiný program, budu u ní za hodinu.

Když jsem o deset minut později startoval v Kobylisích svůj vůz, nemohl jsem ani v nejmenším tušit, kam až mě tahle schůzka zavede. Což ovšem neznamená, že kdybych to věděl, vyhnul bych se jí. Naopak, myslím, že bych na ni zamířil tím spíš.

3

Drobná žena s šedými vlasy střiženými na mikádo vypadala daleko moderněji, než jsem si ji představoval. Dokonce měla doma starší notebook, a kdyby na to přišlo, nejspíš by zvládla i e-mailovou komunikaci.

„Nejlíp se vyjadřuju, když píšu perem,“ řekla mi. „A navíc, o tak osobních věcech, přece jen… Snad chápete.“

„No jistě,“ přikývl jsem.

Když mi otevřela dveře svého bytu v činžáku nedaleko lázeňské kolonády, nejdřív ze všeho jsem ucítil bábovku. Nevím, jestli měla napečeno už předtím, anebo se do toho pustila až po našem telefonátu, ale ta vůně jako by k ní neoddělitelně patřila. Možná že kdyby někdo z těch, které prosila o pomoc, přišel k ní domů, nemohl by jejímu vyprávění nevěnovat pozornost.

„Když jsem za nimi byla na stanici, tak si mě sice poslechli, ale pak řekli, že s tím nemohou nic dělat. Byli slušní, to ano, ale jediné, co svedli, bylo, že Petra zařadili do nějaké své evidence.“

„Myslíte evidenci pohřešovaných osob?“

„Ano. Jenže kromě toho…“

Pokrčila rameny. Dokázal jsem si představit, kolikrát už tohle gesto zmaru musela v uplynulých měsících použít.

„Já vás chápu, paní Prošková. Bohužel chápu i ty policajty. Oni opravdu nemůžou víc dělat. Aspoň podle toho, jak jste mi to popsala v dopise.“

„Myslíte, že takhle je to v pořádku, pane redaktore?“

„Na mém názoru přece nezáleží. Ale pokud nebyl porušen zákon, má policie omezené možnosti. Chci říct, že mají práce nad hlavu se skutečnými případy.“

Tohle jsem přehnal, uvědomil jsem si hned, jen jsem ta slova vypustil z úst. Pro tu ženu totiž šlo o skutečný případ, ztratila někoho blízkého a nezáleží na tom, že se tak nestalo způsobem, na který pamatují zákony. Vlastně si myslím, že nic horšího a víc zraňujícího jsem jí říct ani nemohl.

„Omlouvám se, myslel jsem to jinak, než to vyznělo.“

Měla sklopenou hlavu a pohled zabodnutý do koberce. Pak ale zvedla oči a pousmála se.

„Nemějte strach, já to chápu. Proto jsem taky napsala vám. Vy se přece na rozdíl od nich můžete zabývat tím, co sám uznáte za vhodné. Tím, co vás zajímá. Není to tak?“

Oba dva jsme si uvědomovali záludnost její otázky. Šlo o ránu pod pás, ale ta žena už neměla co ztratit. Vlastně se zeptala, jestli mě zajímá osud jejího vnuka Petra. Jenže co člověk může na něco takového odpovědět?

„Ano, máte pravdu. Skutečně se můžu zabývat tím, čím chci. Pokud k tomu mám ovšem dostatek času a prostředků, což nebývá pravidlem.“

Teprve když se zvedla a odšourala ke skříni, došlo mi, jak nešťastně si moje slova vyložila. Či spíše jak nešikovně jsem je formuloval. Ze svého místa v křesle jsem neviděl, co přesně dělá, ale když se vrátila, podávala mi bílou obálku.

„Mělo by tam být dost peněz, abyste…“

„Proboha, paní Prošková!“

Vstal jsem tak rychle, až jsem zavrávoral a musel se zachytit opěradla.

„Snad si nemyslíte, že mi jde o peníze? Asi jsem se špatně vyjádřil, omlouvám se, ale takhle jsem to vážně nemyslel.“

„Z něčeho přece žít musíte,“ řekla. „Když chci, abyste se zabýval mým vnukem, tak bych vám přece měla zaplatit váš čas.“ Ta dobrá žena to myslela smrtelně vážně. Nejspíš netušila, jak to s novináři chodí, tak se snažila udělat všechno pro to, abych se ujal právě jejího případu. Ujal případu… Já přece nejsem soukromý detektiv, sakra!

„Nejde o peníze,“ řekl jsem.

„O peníze jde vždycky,“ namítla. „Tedy skoro vždycky.“

Ta myšlenka se soukromým detektivem, která mě před chvílí napadla, by ovšem mohla být řešení.

„Když vyloučíme policii, paní Prošková, zkusila jste se obrátit na nějakého profesionála? Ten by peníze určitě neodmítl a vašeho vnuka by hledal.“

„Myslíte detektivní kancelář?“ Přikývl jsem. „Třeba.“

„Jenže já žádného detektiva neznám,“ odvětila. „Nevím, jestli bych mu mohla věřit.“

„Ale mě přece taky neznáte.“

„Četla jsem většinu z toho, co jste napsal. To jsou průkazné výsledky. Skládáte účty veřejně, jaké lepší doporučení bych mohla chtít?“

Takto jsem na svou práci nikdy nenahlížel. Ta žena měla svůj díl pravdy, na druhou stranu netušila, kolik věcí jsem nedotáhl do konce. Kolik jich muselo zůstat v šuplíku, protože jsem nesehnal dost důkazů, abych jimi mohl své reportáže podepřít.

„Pořád jsem ale jen obyčejný novinář, paní Prošková! Možná bych i věděl, jak postupovat a koho se na co ptát, ale je rozdíl dozvídat se věci oficiálně, nebo způsobem, řekněme…“

Zatímco jsem přemýšlel nad vhodným výrazem, zvedla dlaň.

„Najděte ho, pane redaktore. Prosím. Radši zaplatím vám než někomu cizímu.“

„Ale…“

Sakra, jak jen jí mám vysvětlit, že jsem stejně cizí jako náhodný chlap ze seznamu soukromých detektivů? Chápal jsem, že se snaží chytit stébla, o kterém si na základě několika novinových článků udělala nemístné iluze. Jenže já si od ní přece nemohl vzít peníze našetřené z důchodu!

Ale mohl jsem si vzít tu kauzu.

„Poslyšte, paní Prošková, ty peníze zase schovejte. Když o tom tak uvažuju, případ vašeho vnuka si čtenáře našel, takže kdybych na něm přece jen začal dělat, určitě bych pak dostal zaplaceno za reportáže. Vlastně jsem si tím jistý, vždyť jde o téma, které spoustu lidí zajímá.“

V tomhle jsem jí poněkud zalhal, lidi obvykle něčí zmizení zajímá jenom za předpokladu, že je provázeno brutalitou nebo pikantériemi, což jsem jim v tomhle případě nemohl zajistit. Ale poutavě by ten příběh převyprávět šel, to jistě ano. Čtenáři našeho měsíčníku jsou navíc na poněkud vyšší úrovni než je běžný polykač bulvárních titulků.

„Takže Petra najdete?“

Promnul jsem si tvář. Co jí odpovědět, abych v ní nevzbudil neoprávněné naděje?

„To, jestli ho najdu, záleží na mnoha okolnostech. Většinu z nich neovlivním, ale můžu vám slíbit, že udělám všechno, co budu moct.“

Stála a koukala na mě, obálku s penězi stále ještě držela v dlani. Byl to zvláštní pohled, cítil jsem se pod ním nějak nesvůj. Téměř vzápětí mi došlo, že ta žena vzala moje slova skutečně jako slib. Jako závazek, ze kterého není cesta zpět. Ona totiž neměla na lehkovážné povídání čas.

„Děkuju vám,“ řekla.

Chtěl jsem něco odpovědět, ale náhle mě nic nenapadalo.

„Každopádně,“ pokračovala, „kdybyste měl nějaká vydání, ty peníze jsou tu od toho.“

Zatřásl jsem hlavou. „Jsem si jistý, že nebudou potřeba. Ale díky za nabídku.“

Ještě chvíli se na obálku rozpačitě dívala, ale pak ji zase odnesla do skříně.

„Ještě jeden čaj, pane redaktore?“

Koukl jsem se na hodinky, v pět jsem měl mít schůzku v nákupáku na Chodově, ale nakonec nešlo o nic, co bych nemohl odložit.

„Jen si vyřídím jeden hovor,“ řekl jsem.

Beze slova odešla do kuchyně. Seděl jsem v křesle, v dlani jsem držel telefon a byl jsem v tom až po uši. V seznamu jsem našel jméno člověka, který se kvůli mně chystal do Prahy, a dohodl se s ním na jindy. Byly teprve tři, ale něco mi říkalo, že se odtud hned tak nedostanu.

Jako obvykle jsem se nemýlil.

4

Hrníček měl pozlacené okraje a na podšálku stál drobným písmem nápis v azbuce.

„Tenhle servis přivezl manžel kdysi z Oděsy. Byl inženýr, odborník přes turbíny, cestoval po elektrárnách po celém světě.“

„A vy?“

Zavrtěla hlavou. „Nesnáším létání. Jezdím jen tam, kam se dostanu vlakem.“

Měli dvě děti, syn se hned po revoluci odstěhoval do Kanady, dcera se vdala za místního zubaře.

„Bydleli kousek od nás, z okna uvidíte skoro až k nim.“

Rozmíchal jsem cukr a oklepal lžičku o okraj hrníčku. Dával jsem pozor, aby na podšálek nespadla ani kapka, připadalo mi, že bych ten byt znesvětil. Když jsem poprvé nahlédl do předsíně, měl jsem chuť zůstat stát na chodbě, jak tam bylo poklizeno. Uvnitř to vypadalo jako ve skanzenu, skoro jako kdyby v tom bytě ani nikdo nežil. Koberce, ubrusy, dlouhé závěsy, to všechno bylo bez poskvrnky, stejně tak v kuchyni bych nenašel jedinou nesetřenou kapku vody.

„Kdy naposled jste Petra viděla, paní Prošková?“

„V prosinci. Zastavil se za mnou na Vánoce, ale… Nebyla to zrovna veselá návštěva.“

„Proč ne?“

„Nepohodli jsme se.“

Popravdě jsem si neuměl tuhle ženu představit, jak se s někým hádá. Dokonce ani to, že by uměla zvednout hlas. Celý život podle svých slov pracovala jako referentka v podniku zahraničního obchodu, do předčasného důchodu odešla před patnácti lety.

„Ne že bych snad do penze chtěla, jenže po té tragédii…“

Anna Prošková byla už tři roky vdova, když u ní jednoho letního večera zazvonila policie. Její dcera i se svým manželem zubařem skončili v autě napasovaní pod rychlíkem. Stalo se to na nechráněném přejezdu, výstražná světla sice blikala, jenže přímé slunce řidiče oslepilo. Takhle si to aspoň policajti vysvětlovali, potvrdit jim to už neměl kdo.

„Byla jsem jediná, kdo se mohl postarat o Petříka.“

Byt, do kterého bylo vidět ze zdejších oken, zůstal najednou prázdný. Sedmiletý Petr Adam, který měl po prázdninách nastoupit do první třídy, se přestěhoval ke své babičce.

„Ani jsem neměla čas, abych se ze smrti dcery a zetě složila. Musela jsem fungovat bez ohledu na cokoli. Martin pocházel ze Slovenska, jeho rodiče byli starší než já, ti nám nijak pomoct nemohli.“

Poslouchal jsem truchlivou rodinnou historii, která měla přitom být jen úvodem k tomu, co se stalo před několika měsíci. Už v tu chvíli jsem však věděl, že pro tu ženu udělám všechno, co budu moct.

„Neumíte si představit ty první měsíce, pane redaktore. Když přijde sedmileté dítě o oba rodiče…“

Ne, nic takového jsem si představit neuměl.

„Pro vás to taky muselo být těžké.“

Během tří let ztratila manžela a dceru, navíc se v šestapadesáti letech začala sama starat o malého vnuka. Ale patřilo už k naturelu paní Proškové, že o svých starostech nemluvila.

„Petr zůstal u mě, jejich byt jsme pronajali. Peníze z nájmu jsme zčásti použili na běžné výdaje, ale většinu jsem mu ukládala na účet. Po maturitě tak dostal přes tři sta tisíc, a když pak už chtěl bydlet sám, měl kam jít. To bylo předloni.“

V době, kdy jsem pil čaj u jeho babičky, táhlo Petru Adamovi na dvaadvacet let. Stará paní vstala od stolu a vydala se k prosklené vitríně, odkud přinesla fotoalbum v černých deskách. Na úvodních snímcích byl chlapec ještě se svými rodiči, psal se začátek nového tisíciletí a jedna fotografie pocházela dokonce ze silvestrovské oslavy na přelomu milénia.

„Na to si pamatuju až moc dobře. Tehdy jsem se zlobila, že nenechají dvouleté dítě vyspat, ale smáli se, že jednou jim bude Péťa za tuhle fotku vděčný.“

Stránku od stránky jsem viděl chlapce vyrůstat. Poslední snímek s mámou a tátou byl z jara 2005, o dva měsíce později skončili v sešrotovaném autě třicet metrů od přejezdu. Další fotografie už měly k předchozí lehkosti daleko, Petr na nich byl většinou s babičkou, výjimku tvořily ročníkové snímky z gymnázia.

Všechny fotky, které jsem viděl, však měly jednoho společného jmenovatele.

„Ta Petrova ruka, paní Prošková…“

„Vrozená vada. Když se narodil, vypadalo to daleko hůř.“ Bylo smutné vidět batole s rozzářenýma očima a poloviční rukou. Petrova levačka končila pahýlem kousek pod loktem, ostatní části těla měl naštěstí v pořádku.

„Horší by bylo, kdyby o ni přišel při úrazu. Takhle mu vlastně nikdy nechyběla.“

Takhle mu vlastně nikdy nechyběla…

Že by ta dobrá žena přehlédla na fotkách to, co jsem viděl já? Od jisté doby se Petr snažil svůj hendikep skrýt, většinou stál pravým bokem k objektivu, nebo si ruce šikovně založil na prsou. Koukat jen na jeho fotky z puberty, žádného postižení bych si nevšiml.

„Možná se to všechno stalo i kvůli tomu,“ řekla.

„Myslíte kvůli jeho ruce?“

Přikývla. „Ano. Zažil si své, děti umějí být kruté. Mrzáček, a ještě k tomu bez rodičů… Vždycky se přimkl k tomu, kdo se k němu choval slušně. Pak nevnímal ani to, když ho takový dobrák začal nějak zneužívat.“

Odmlčela se, vlastně ani nebylo nutné, aby pokračovala dál.

Některé věci není těžké si ani představit, ani pochopit.

„Byl nějak omezený ve škole nebo…“

„To ne. Samozřejmě v tělocviku, ale jinak všechno zvládal.

Měl skvělé známky, vždyť po gymnáziu šel na vysokou.“

„Jaký směr?“

Usmála se. „Co myslíte? Přirozeně na filosofickou fakultu.“

No jistě, jak taky jinak? Mělo mi to dojít, obsah jejího dopisu k tomu přímo vybízel.

„Jestli dobře počítám, měl by teď začínat třetí ročník.“

„Ano, jenže nedokončil ani ten druhý. Snad počkají.“ Rozhlédl jsem se po obýváku. Můj pocit, že sedím ve skanzenu, se za ty dvě hodiny nijak neumenšil. Stůl, na kterém jsem měl položený šálek s čajem, se leskl jako po půldenním cídění. Podle obrazů na stěnách by mohli vyučovat geometrii, a kdyby mi upadl na podlahu krajíc chleba, ani z něj nemám co oprášit.

„Má u vás Petr něco?“

„Jeho pokoj zůstal, jak byl. Ale všechno důležité si odvezl při stěhování, zůstaly tady jen věci z dětství. Hračky a tak podobně. Chcete se kouknout?“

Pokrčil jsem rameny. „Proč ne?“

Odvedla mě do předsíně a z háčku nad botníkem vzala klíč. Pak zamířila k závěsu na zdi, a když ho odhrnula, objevily se dveře. Vsunula klíč do zámku a vzápětí se ozvalo dvojí cvaknutí.

„Není tam zrovna uklizeno, tak se nezlobte,“ řekla.

Vešel jsem dovnitř. Pokoj vypadal stejně jako celý byt, sterilně čistý. Jednotlivé kusy nábytku byly navíc zakryty bílými přehozy, aby se na ně neprášilo. Jako by snad bylo odkud.

„Jestli potřebujete, můžu vás nechat o samotě.“

„Díky, paní Prošková.“

Věděl jsem, že v tom pokoji nemám co najít. Bylo mi to jasné od samého začátku, zvědavost jsem předstíral jenom z respektu, který jsem k té ženě cítil. Ze stejného důvodu jsem musel aspoň chvíli zůstat uvnitř a pokračovat v započatém divadle. Odešla tiše, na měkkém koberci jsem nezaslechl ani krok. V pokoji bylo šero, rozhrnul jsem závěsy a pustil dovnitř trochu světla. Rozhlédl jsem se kolem, náhodně zvedl cíp u prvního přehozu, ke kterému jsem se dostal, ale po chvíli jsem ho zase spustil, aniž bych pod něj vůbec nahlédl. Přejel jsem dlaní po pelesti postele, pak dokonce po zdi a po rámu obrazu s vázou a kyticí. Jak mi později stará paní řekla, kreslil ho Petr.

„Měl talent. Jako by toho do zdravé ruky dostal i za tu druhou,“ podotkla. „Ale nikdy se kreslení nevěnoval pořádně.“

Vím, že to zní bláznivě, a kdyby mi někdo něco takového tvrdil, považoval bych ho za hlupáka. Za blouznivce, který nemá všech pět pohromadě. Ale když jsem tam tak stál a poslouchal ticho, které se linulo zpod těch zbytečných přehozů, najednou jsem věděl, že Petr Adam, dvaadvacetiletý vysokoškolák se zdeformovanou levou rukou, je po smrti. Řekl mi to jeho pokoj a každý ať si o tom myslí, co chce. Já věděl své a to poznání bylo rozhodujícím důvodem k tomu, abych se pustil po jeho stopě.

5

Jak vypadala moje cesta z obýváku Anny Proškové do italských Alp? Můžu říct jen to, že byla smutná a plná různých zákrut.

Toho dne, kdy jsem navštívil starou paní v jejím bytě nedaleko poděbradské kolonády, jsem se domů dostal až v deset večer. Strávil jsem u ní osm hodin, a nedokážu říct, jestli to bylo málo, nebo naopak až příliš. Její vyprávění připomínalo moře, chvíli mi jen tak zlehka omývalo kotníky, aby se přese mě vzápětí převalila vlna, po které jsem zalapal po dechu. Tuhle větu jsem si poznamenal jako vhodný otvírák do případné reportáže. Větu patetickou až hanba, přesto svým způsobem pravdivou.

Během společného odpoledne a podvečera jsem jejího vnuka poznal tak, jako bych byl jeden z jeho nejbližších. Věděl jsem, v kolika měsících se naučil chodit, i jak dlouho mu po smrti rodičů trvalo, než promluvil. Znal jsem jeho školní prospěch a později jsem se dozvěděl o jeho jediné lásce.

„Nejdřív myslel, že o ní nevím,“ pousmála se smutně moje hostitelka. „Trvalo to necelý rok, od jeho sedmnácti skoro až do maturity.“

„Víc známostí neměl?“

„Myslím, že ne.“ Na okamžik se odmlčela a uhladila si dlaněmi sukni. „Nerozešli se v dobrém. Myslím, že ho to tehdy dost vzalo, a pak už… Asi rozumíte.“

„Co se stalo?“

„Nechala ho kvůli té jeho ruce. On se navíc pravý důvod dozvěděl až později oklikou, jemu řekla něco jiného. Nebyla to zlá holka, já ji znala, jenže se nechala snadno ovlivnit. Nejspíš na ni tlačili rodiče, nebo si ji dobírali kamarádi, bůh ví. Ale Péťa se pak už bloknul a bylo po známostech.“

Přikývl jsem. „Jo, to se dá pochopit.“

„Ne že by mi snad něco řekl, ale ani nemusel.“

Tahle část vyprávění mi připadala nejtísnivější. A nejspíš nejen mně, v tu chvíli jsem poprvé za celou dobu zahlédl v očích Anny Proškové slzy. Ne že by je vystavila na odiv. Decentně se odvrátila a pod nějakou záminkou odešla do kuchyně. Za okamžik se vrátila s unaveným úsměvem na tváři a dělala jako by nic, ale já věděl své.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sekta.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.