Philipp Vandenberg

PURPUROVÉ STÍNY

KNIŽNÍ KLUB

Philipp Vandenberg

PURPURSCHATTEN

Copyright © 1999 by Verlagsgruppe Lübbe GmbH & Co. KG, Bergisch Gladbach

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2001, 2020 by Věra Houbová, heir

ISBN  978-80-242-6704-3

I

Brodka miloval barvy, koneckonců to souviselo s jeho způsobem obživy. Ale bylo záhadou, proč měl hluboký odpor k purpurové barvě ve všech jejích odstínech, a co víc: tu barvu nenáviděl tak, jak jen člověk může něco nenávidět. Vyhýbal se jí, jak to šlo. A když ta prokletá purpurová, lila nebo fialová byly nezbytně nutné, vynaložil veškeré své umění, aby tyto ohavné a dekadentní barvy pozměnil nebo narušil.

Alexander Brodka, dobře vypadající čtyřicátník s nakrátko ostříhanými tmavými vlasy, pracoval jako fotoreportér a fotograf pro exkluzivní magazíny a už dvacet let byl jeho domovem celý svět. Po všechna ta léta dokázal svůj odpor k purpurové barvě dokonale skrývat, protože se obával, že by z toho chytří jedinci mohli vyvozovat nějaké závěry. Sám si tuto svoji averzi nedovedl vysvětlit, třebaže o tom mnohokrát přemýšlel. Nakonec došel k názoru, že barvy prostě působí na každého jinak a že si to lidé většinou ani neuvědomují.

Takové myšlenky se mu honily hlavou, když hledáčkem fotoaparátu pozoroval scénu na pláži: Irinu, která seděla nahá s roztaženýma nohama na skútru v bílém písku Marco Islandu, v pozadí palmy a nekonečný horizont hotelů na pobřeží.

„Musí být ten skútr zrovna fialový?“ zamručel Brodka, když se díval do průhledu na matnici svého Hasselbladu.

Florentina, rusovlasá stylistka a rekvizitářka, krátce nazývaná Flo – všechno, jen ne krasavice a při fotografování holka pro všecko –, jedovatě odpověděla: „Chtěl jsi přece tmavou barvu, aby kontrastovala se světlým pískem. Ale prosím, když se ti fialová nelíbí, seženu ti skútr zelený nebo červený nebo…“

„Kristepane,“ přerušil ji Brodka, „za chvíli začne pražit slunce a bude horko k padnutí. Benni, víc světla zespodu a blíž!“

Asistent Benni, hubený a vytáhlý dvacetiletý mladík s dlouhými prameny vlasů, klečel na písku s okrouhlou stříbřitou plastikovou plachtou, jíž odrážel sluneční světlo, aby dopadalo zezadu na nahé tělo dívky na skútru.

Irina se vytrénovala v obdivuhodné trpělivosti a podle příkazu už bůhví pokolikáté pohodila hlavou dozadu. Pocházela z Petrohradu a byla učitelkou, ale protože nenašla žádné zaměstnání, vydělávala si na živobytí jako fotomodelka. Díky sérii fotografií v magazínu Flot se stala známou po celém světě.

Třebaže motiv působil tak, že v přihlížejících probouzel sexuální choutky – a to byl taky záměr –, daná práce nabízela všechno, jen ne potěšení.

Flo neustále lovila z plastikového boxu kostky ledu a třela jimi Irině prsní bradavky: ty se pak na jednu dvě minuty vztyčily a byly jako dvě vlhké růžové sladkovodní perly. Při dalším pohledu hledáčkem Brodkovi vadilo, že Irina sedící na skútru má na břiše záhyb. Flo odstranila vadu tím, že lepicí páskou širokou na dva prsty napnula Irině kůži na pravé straně od pasu až k žebrům, aby to zepředu nebylo vidět, a pevně ji přilepila. Teď však Irina nemohla pohazovat hlavou dozadu. Kůže stažená páskou se napínala tak, že se dívčina tvář zkřivila bolestí.

„Potřebuju, aby Irina měla rozevláté vlasy!“ zvolal nakonec Brodka a podal fotoaparát Bennimu.

Flo pochopila Brodkův záměr a zauvažovala: „Ten, co nám pronajímá skútr, půjčuje taky airboots, čluny s obrovskou vrtulí na zádi. Ty udělají docela pěkný vítr. Mohla bych sem nechat jeden přivézt.“

„Dobrý nápad,“ souhlasil Brodka, pokývl hlavou a dodal: „Flo, ty jsi fakt k nezaplacení!“

„Mohla bych taky vyměnit ten fialový skútr.“

Brodka přikývl.

„A jakou barvu byste si přál, maestro?“

„To je jedno. Hlavně ne fialovou.“

Flo pomohla Irině ze skútru a strhla jí lepicí pásku, což bylo pro mladou Rusku bolestivější než úprava sama; pak jí hodila bílé tričko, aby se oblékla.

„Je to tvůj čas, Brodko!“ zvolala uštěpačně Florentina a nastartovala skútr.

S rachotem projela kodrcavě pískem na úzkou cestu z prken, vedoucí z pláže na South Collier Boulevard.

„Slunce je teď stejně moc vysoko,“ poznamenal Brodka a obrátil se k svému asistentovi. „Kromě toho mi vadí ta spousta čumilů. Zkusíme to odpoledne znovu. Ale pak ať sem nemá nikdo přístup. Postaráš se o to?“

Čumilové se rozešli, když viděli, že práce skončila. Brodka si ve starých otřepených džínách a bílém tričku sedl pod slunečník do písku. Když šlo o to pořídit dobré fotografie, byl bezohledný k sobě i k ostatním. Ale rozhodně nebyl chladný a nepřístupný. Inklinoval ke spontánním citovým reakcím – občas i k výbuchům vzteku –, ale vůči lidem, s nimiž pracoval, byl vždycky fér, pokud se snažili o optimální výsledek. Odvést dobrou práci byl jeho nejvyšší cíl.

Brodka si zvykl žít obklopen superlativy. V Biarritzu fotografoval ty nejkrásnější ženy na světě; v Monterey v Kalifornii fotil na každoročním Concours d’Elegance ty nejexkluzivnější a nejdražší automobily; pro Magnum pořídil snímky nejvyšších budov na světě a ve Vogue bylo dvacet stránek fotografií, na nichž Brodka dokumentoval sladký život superboháčů na Côte d’Azur.

To všechno přispělo k tomu, že se dovedl pohybovat mezi lidmi, a především mu to umožnilo odmítat zakázky, které se mu nelíbily. Než slíbil, že bude Irinu fotografovat, nejdřív si ji prohlédl, protože – jak říkal – mezi fotografem a modelem musí probíhat chemická reakce, jinak je všechna námaha zbytečná. Chemická reakce byla v pořádku, ale jinak mezi ním a dívkou z Petrohradu k žádnému sblížení nedošlo. V tomto ohledu měl své zásady.

Brodka si setřel paží pot z čela a brýle proti slunci si přitiskl pevněji na nos. Taky Irina, jíž se už začal rozpouštět make-up, vyhledala stín pod slunečníkem. Benni vylovil z boxu pár kostek ledu a přitiskl si je vzadu na krk.

Na Marco Islandu, před západním pobřežím Floridy v Mexickém zálivu, bylo začátkem listopadu obvykle jarní počasí. Tohoto roku v létě pršelo; dokonce ani ti nejstarší obyvatelé si nepamatovali, kdy se něco takového stalo. Zato v říjnu začalo neobvyklé období veder, které trvalo až doteď, několik dní před Dnem díkůvzdání.

Brodka beze slova podal Irině ručník.

Pochopila, co má udělat, a omotala si ručník kolem hlavy jako beduín, takže jí byly vidět jenom oči.

„Jinak ti obličej naběhne jako kynuté těsto. Jdi do svého pokoje, odlič se a lehni si co nejblíž ke klimatizaci. Benni ti řekne, až budeme hotovi s novým aranžmá.“

Irina mlčky přikývla a zmizela směrem k hotelu Marriott.

Zatímco asistent ukládal fotoaparáty, objektivy, stativy a sluneční clony do hliníkových kufříků, Flo se vrátila.

Mávala obálkou a už zdálky volala: „Brodko, přišel ti fax!“

Brodka byl zvyklý přijímat faxy a telefonické hovory, ať se zdržoval kdekoli. Roztrhl hotelovou obálku a četl.

Flo předpokládala, že se jedná o nějaké důležité sdělení, které souvisí s jejich prací, a tázavě se na Brodku zadívala.

Zprvu nedokázala z jeho tváře vyčíst, o jakou zprávu asi jde. Teprve když Brodka zvedl hlavu a přimhouřil oči, jako by chtěl potlačit slzy, vytušila, že se zřejmě něco stalo.

Brodka jí beze slova podal dopis. Flo svraštila čelo, když četla adresu odesílatele: Generální konzulát SRN, 100 North Biscayne Boulevard, Miami, Florida 33132.

Vážený pane Brodko!

S politováním Vám musíme sdělit, že Vaše matka, paní Claire Brodková, 21. listopadu zemřela. Protože se nám v té době nepodařilo zjistit místo Vašeho pobytu, ani vypátrat nějaké blízké příbuzné, byla 25. listopadu pohřbena.

S úctou

Meller, generální konzul

„Kolikátého je dneska?“ zeptal se Brodka nezvučně.

„Šestadvacátého,“ odpověděla Florentina.

Brodka přikývl. Pak vyšel ze stínu slunečníku a zamířil k pobřeží, omývanému vlnami neustále se ztrácejícími v písku. Měl na sobě džíny a plátěné boty, ale jako by si to vůbec neuvědomoval, šel pořád dál a dál, až mu teplá voda sahala k bokům. S rukama zkříženýma na prsou se díval k obzoru. V té chvíli necítil ani bolest, ani smutek, jenom čirou bezradnost; a ani nevěděl, co by měl v této situaci cítit. Mezi Claire a Alexandrem Brodkovými nebyl nikdy niterný vztah, jaký bývá mezi matkou a synem. Příčinou byly jejich vždycky rozdílné názory a důsledkem bylo, že šli jeden druhému z cesty a vyhýbali se závažným rozhovorům.

Výčitka, že se nenaučil nic pořádného – jak říkala Claire Brodková –, ho vždycky jenom pobavila. Benediktini, v jejichž klášterním internátu vyrostl, ho přemlouvali, aby se stal knězem. Ale s náboženstvím měl Brodka vždycky problémy.

Smrt, s níž byl teď tak náhle a nečekaně konfrontován, ho děsila a znejisťovala, protože si najednou uvědomil nezměnitelnost osudu. Třebaže slunce nemilosrdně pražilo, v nitru cítil mrazivý chlad a přistihl se, jak vrtí hlavou, jako by chtěl popřít to, co se stalo, jako by chtěl říct: To není pravda, to se ti jen zdá…

Zatímco se před ním bílí rackové vrhali střemhlav do moře a vynořovali z vody se zmítající se kořistí, Brodka vzpomínal na svoje dětství.

Ještě si dobře pamatoval den, kdy ho matka v devíti letech poslala do internátu v klášteře benediktinů. Anebo jak odtud ve čtrnácti utekl, pobouřený přísnou výchovou, jak spal tři dni v jakési stodole, dokud ho odtud nevyhnal hlad – přímo do náruče policejní hlídky. Anebo jak si proti matčině vůli koupil trubku, na splátky a bez vyhlídek, že by je někdy mohl splácet (což se splnilo), protože se chtěl stát druhým Glennem Millerem (což se nesplnilo).

Hluboce znejistělý a bezradný uslyšel za sebou hlas Florentiny: „Je mi to líto, Brodko, opravdu.“

Brodka se otočil a přikývl. „To nic.“ A pak se brodil zpátky na břeh.

Flo ho ze strany pozorovala. Po chvíli řekla: „Myslím, že bude lepší, když práci přerušíme.“

Její poznámka vytrhla Brodku z letargie. „Přerušíme? Zbláznila ses? Za dva dny to máme. Děláme dál. Tak odpoledne, jak bylo domluveno.“

„Jak chceš,“ odpověděla Flo. Vlastně od Brodky nic jiného nečekala.

Ze stromů kapala listopadová mlha, když Brodka zaparkoval svého jaguára u cihlové zdi lesního hřbitova v Mnichově. Zimomřivě si vyhrnul límec kabátu a zamířil ke vchodu s vysokou železnou mříží.

Zatím se Brodkovi nepodařilo zjistit, proč byla matka pochována právě na tomto hřbitově; a stejně tak obtížné bylo objasnit bližší okolnosti její smrti a pohřbu. Nejdřív bylo třeba vyřídit úřední věci, zaplatit účty, telefonovat a vyplnit nekonečnou řadu formulářů – smrt byla komplikovaná záležitost.

U vrat přicházel proti Brodkovi mlčenlivý průvod truchlících v tmavých šatech, sledovaný dvěma staršími dámami s deštníky, které se spolu z neznámých důvodů bouřlivě hádaly. Šipka na ceduli s nápisem Hřbitovní správa ukazovala vlevo k nízké budově se zamřížovanými okny. Šedovlasý, nedbale oblečený muž, předčasně zestárlý denním stykem se smrtí a smutkem, Brodkovi s vybranou zdvořilostí vysvětlil, ve které části hřbitova je hrob jeho matky, a s vlídným pokývnutím mu dal vizitku, na níž kamenický závod nedaleko hřbitova nabízel zhotovení pomníku.

Brodka kráčel po pískové cestě dlouhými kroky, aby se vyhnul kalužím a blátu. U kašny, v níž plavaly lodičky hnědého listí, se dal vlevo. Po několika krocích byl u čerstvého hrobu se spoustou kytic a věnců. Brodka povytáhl hlavu z vyhrnutého límce, aby se rozhlédl kolem, jestli neuvidí nějaký prostý hrob, a vtom si povšiml jednoduchého dřevěného kříže uprostřed záplavy pohřebních kytic a věnců. Na příčném ramenu bylo jméno Claire Brodková.

Nikdy by si nepomyslel, že by toho byl schopen, ale teď, když četl matčino jméno, mu vyhrkly slzy. Přemohl ho hluboký smutek a rozplakal se tak usedavě jako ještě nikdy od dob dětství. Květiny se mu rozplývaly před očima jako barvy chaotického obrazu a přistihl se, že prudce a proti své vůli vrtí hlavou. Nebyl schopný jasně uvažovat, a se sepjatýma rukama se strnule díval na hrob, pohřížen do smutku a vzpomínek tak hluboce, že si nepovšiml, že k němu ze strany kdosi přistoupil a zůstal stát vedle něho u hrobu.

Dokonce i když muž promluvil, byl Brodka zahloubaný do sebe tak, že jeho slova vůbec nevnímal. Teprve když se muž dotkl jeho paže, obrátil pohled k němu. Muž měl na sobě černý plášť, jaký mívají nosiči rakví, a válcovitou čapku. Odkašlal si a spustil znovu: „Podivná smrt, velice podivná smrt, hm.“

Teprve teď se Brodka podíval na muže pozorněji. Jeho kulatý, hladce oholený, zarudlý obličej vypadal téměř mladistvě ve srovnání s jeho obstarožní fantastickou uniformou. Povšiml si, že muž má nad pravým obočím velké tmavé mateřské znaménko. Pohled jeho světlých očí byl prohnaný: měl silný krk a masitou dvojitou bradu.

Když Brodka ještě pořád nereagoval, neznámý muž řekl: „Smím se vás zeptat, vy jste příbuzný?“ V jeho hlase byla jakási úskočnost.

Brodka přikývl a mlčel.

Muž v černém hábitu rovněž přikývl, dal si ruku před ústa a odkašlal si, a po chvíli znovu promluvil: „Vím, že mi do toho nic není, ale…“

„Tak tedy zmizte a nechte mě na pokoji!“ přerušil ho příkře Brodka a mávl rukou, jako by chtěl odehnat dotěrného psa. Neznámý se váhavě obrátil a se svěšenou hlavou odcházel těžkým krokem směrem k nízké budově. Nedaleko kašny ho Brodka dohonil: „Počkejte!“ křikl na něho. „Na okamžik!“ Teď se choval odmítavě muž v černém. Šel dál a nevěnoval Brodkovi ani pohled.

„Chtěl bych se vám omluvit,“ řekl Brodka a přejel si rukou přes oči. „Byl jsem zamyšlený. Říkal jste něco o podivné smrti. Co jste tím myslel?“

Neznámý muž se prudce zastavil. Naklonil hlavu na stranu a zatvářil se utrápeně. „Vlastně mně do toho opravdu nic není. Máte úplně pravdu, pane, ale…“

„Co ale?“ Brodka nespouštěl z muže oči.

„No jo, to je tak. Když člověk spouští každý den rakve do hrobu… promiňte, že se vyjadřuji tak obyčejně… tak se časem naučí odhadnout…“

„Odhadnout co?“

„No, umí odhadnout, jestli ten, co ho spouští do hrobu… jak bych to řekl… jestli byl tlustý, nebo hubený, jestli to byla těžká váha, anebo jenom nějaká sušinka. A v tomhle případě to nebylo ani to, ani ono.“ Pokrčil nos.

„Co tím myslíte?“

„To, co už jsem řekl. Bylo to… divné. Měl jsem pocit…“

Nechybělo mnoho a Brodka by se byl na muže vrhl, ale pak se vzpamatoval a jenom odmítavě pronesl: „Člověče, vy jste blázen. Co to tady žvaníte?“

Neznámý se na Brodku zamyšleně zadíval. „Jsem si skoro jistý, že ta rakev byla prázdná, pane.“

Brodka o krok ucouvl. Cítil, jak se mu do hlavy nahrnula krev; zhluboka se nadechl a křikl: „Jak můžete tvrdit takový nesmysl? Jak jste na to přišel?“

Muž pokrčil rameny. „Promiňte, pane. Měl jsem si to nechat pro sebe.“ Neobratně naznačil cosi jako úklonu a pak zmizel směrem k nízké budově.

Cestou k autu nepřemýšlel Brodka ani tak o tom, co mu neznámý muž říkal, protože ho považoval za podivína, ale spíš o oné záplavě květin na matčině hrobě. Proboha, kdo jen mohl poslat na pohřeb celé nákladní auto kytic a věnců? Pokud si dokázal vzpomenout, matka byla vždycky sama.

Pravda, v posledních letech ji skoro neviděl, ale pomyšlení, že by byla mohla mít houf ctitelů, bylo tak absurdní, že se Brodka musel usmát.

Příští den strávil chozením po úřadech a placením účtů. A nakonec musel taky vystěhovat byt své matky v Prinzregentenstrasse – a to byl úkol, kterého se ujal s velikou nechutí. Připadal si jako vetřelec, když stoupal po schodech do prvního patra, poté co mu správce domu s nedůvěřivým pohledem vydal klíč od bytu.

Brodka nenáviděl staré činžáky, jako byl tento: secese, modré dlaždice, červený kokosový běhoun. Všechno působilo tísnivě. Vztah mezi ním a matkou byl v posledních deseti letech spíš napjatý než harmonický, a v té době vstoupil do tohoto bytu jenom jedenkrát. A rozhovor, který s matkou tehdy měl, ho přiměl, aby matku už nikdy nenavštívil.

Na okamžik se zastavil – jako každý, koho čeká nějaký těžký úkol – a pak otevřel dveře bytu.

Na podlaze v předsíni ležela pošta, kterou sem vhodili poštovní schránkou ve dveřích. Brodka hledal vypínač. Kulaté stropní svítidlo z ledově namodralého skla, jistě staré a vzácné, ale na jeho vkus právě tak ohavné, dávalo jen málo světla. Bylo to tam cítit naftalínem a starými zaprášenými záclonami; pach, který Brodka nesnášel. Nejradši by se byl otočil a odešel.

Když zvedal ze země poštu, padl jeho pohled na dveře naproti. Byly jenom přivřené a Brodka měl pocit, že mezerou mezi dveřmi proniká teplé světlo nějaké lampy.

„Je tu někdo?“ zvolal a naslouchal.

Nic.

Brodka opatrně strčil do dveří a napjatě a trochu ustrašeně pátral po zdroji světla.

Na nízkém kulatém stolku vedle pohodlné pohovky u pravé stěny pokoje svítila malá lampička.

„Je tu někdo?“ zvolal Brodka ještě jednou. Nečekal na odpověď, přistoupil k oknům a vytáhl rolety.

Vedle gauče byly dveře do ložnice. Brodka je opatrně otevřel a rozsvítil. Nečekal, že najde pokoj uklizený, ale při pohledu, který se mu naskytl, mu přeběhl mráz po zádech. Postel byla rozházená. Na podlaze se válely části oděvu a krabičky od léků.

Brodka se vrhl k oknu; otevřel je dokořán a zhluboka se nadechl. Z ulice pronikal nahoru dopravní ruch a nad městem se snášel večer. Brodka znechuceně vyšel z pokoje.

Ve dveřích do obýváku zůstal stát. Přelétl pohledem zařízení a uvědomil si, jak dalece se matce odcizil. Čtvercový pokoj byl přecpaný starožitným nábytkem. Každý kus byl drahocenný a vzácný, ale protože tady toho bylo moc, pokoj působil spíš jako komora na odkládání věcí. Levý roh pokoje proti oknům zabíral až ke stropu vysoký regál. V druhém rohu stál napříč biedermeierský sekretář z třešňového dřeva, zdobený černými sloupky. Mezi okny viděl Brodka vitrínu se starými sklenicemi. Vitrína byla širší než zeď mezi okny, a tak přes ni na obou koncích přesahovala.

Na zdi proti dveřím visel obrovský italský barokní obraz: nahá bohyně Diana na voze taženém labutěmi. Pod ním byla pohovka ve stylu biedermeieru, s růžovými a bledě zelenými pruhy, jediný kus nábytku, který se Brodkovi líbil. Nalevo stál stolek s rozsvícenou lampou, napravo krásně zdobená truhla a na ní váza s uschlými růžemi, vepředu velký kulatý stůl a dva ušáky.

Mezi dveřmi vedoucími do předsíně a dveřmi, za nimiž byla komora na odkládání věcí, stála barokní komoda s pozlaceným kováním a na ní všelijaké cetky, vázičky a dózičky, prastará bible a dvě fotografie ve stříbrných rámečcích, které vzbudily Brodkovu pozornost.

Přistoupil blíž a v první chvíli se lekl, když se na něho z benátského zrcadla s broušeným rámem nad komodou dívala jeho vlastní tvář. Pak si prohlédl jednu z fotografií, na níž byla jeho matka s malým chlapcem v náručí. Třebaže Brodka tuto fotografii nikdy předtím neviděl, hned věděl, že dítě na fotografii je on sám.

Druhou fotografii už znal. Byla na ní důstojná starší dáma v nápadném kostýmu a černém klobouku se širokou, elegantně prohnutou krempou – jeho matka, tak jak si ji pamatoval ve vzpomínkách.

Bez zájmu a automaticky začal Brodka vytahovat zásuvky a otvírat dvířka, jako by pátral po minulosti své matky. Minulosti, kterou vůbec neznal. Jistě, každý člověk má svou tajnou existenci, zeď, za kterou se skrývá; ale život jeho matky pro něho vždycky byl a zůstal záhadný a neprozkoumatelný jako funkce počítače.

Vždycky se v duchu ptal, odkud měla matka peníze na to, aby ho jako chlapce mohla vydržovat v drahém internátu. Později, když se projevilo jeho nadání, navštěvoval odbornou fotografickou školu. Když se matky jednou zeptal, jestli náklady na jeho vzdělání nepřesahují její možnosti, odpověděla mu, aby si kvůli tomu nedělal hlavu – přesně tak se vyjádřila.

Brodkova matka byla žena bez minulosti, dokonce i ve stáří, kdy se člověk k minulosti obvykle stále víc vrací.

Pokud se Brodka pamatoval, matka nikdy nechodila pravidelně do práce. Jediné, co bylo v jejím životě pravidelné, byly lázně, kam jezdila každý rok na jaře a na podzim, a léčení brala velice vážně.

Když Brodka otevřel sekretář, jehož přední stěna se dala vyklopit jako deska na psaní, vypadl z něj svazek listin, bankovních výpisů, akcií, směnek a dokladů. Brodka nikdy nepochyboval o tom, že matka je zámožná; ale teď, když se podíval na konta a doklady, mu bylo jasné, že byla bohatá, dokonce velice bohatá.

V malé zásuvce objevil Brodka nakonec něco, co ho vyděsilo a překvapilo; pistoli Walther PPK, ráže 7,65, a dvacet nábojů.

Opatrně vyndal zbraň ze zásuvky, právě tak opatrně ji přendával z jedné ruky do druhé, pak se náhle rozesmál, přímo se otřásal smíchem, a nakonec se rozkašlal a začal přecházet od sekretáře ke dveřím, aby se odreagoval. Jeho matka s pistolí v ruce!

Ozval se zvonek u dveří.

Brodka se prudce zastavil, jako by procitl ze sna.

Šel otevřít.

Na chodbě stála dobře oblečená starší dáma s řídkými světlými vlasy vyčesanými do uzlu.

„Vy jste určitě syn,“ prohlásila poněkud povýšeně a povytáhla při tom černě obtažené obočí.

„A kdo jste vy?“

„Jmenuji se von Veldhovenová. Jsem… byla jsem sousedka vaší paní matky.“ Přitom ukázala na protější dveře v chodbě. Brodka chtěl neznámé ženě podat ruku, ale ještě pořád v ní držel pistoli. Přehodil si ji do levé a schoval ji za zády. Pak ženu vyzval, aby šla dál.

„Věděla jsem, že Claire měla zbraň,“ poznamenala paní von Veldhovenová a pokračovala: „I když jinak jsem toho o ní moc nevěděla. Myslím, že ji nikdo neznal opravdu dobře.“

„Byly jste přítelkyně?“

„Přítelkyně? Co vás napadá! Claire žila za ochrannou zdí jakési tajuplné rezervovanosti. Oslovovaly jsme se křestními jmény, ale vždycky jsme si vykaly. Věděla jsem toho o Claire jen velice málo, kromě toho, že měla syna.“ Přitom ukázala na fotografii na komodě.

„Myslím, že žila v ustavičném strachu,“ řekla sousedka zamyšleně a pátravě se rozhlédla kolem. „Je to těžké, smířit se s myšlenkou, že je mrtvá.“ Náhle se podívala Brodkovi do tváře. „Vím, že váš poměr k matce nebyl zrovna nejlepší.“

Brodka pokrčil rameny. „Upřímně řečeno, taky tomu odpovídá můj smutek. Matku jsem sotva znal, každý jsme žili svůj vlastní život. Jakýmsi nevysvětlitelným způsobem mě dokázala ze svého života vyloučit. Mám dojem, že ji poznávám lépe teprve teď, čím víc zásuvek a dveří otvírám.“

Paní von Veldhovenová přikývla. Pak se znenadání zeptala: „Víte, jak vaše matka zemřela?“

„V dokladech je, že to bylo selhání srdce.“

„Claire mě pozvala na čaj, což se stávalo málokdy. Seděly jsme tady proti sobě. Najednou začala lapat po dechu a mlčky se zhroutila v ušáku. Lékař tu byl za deset minut… ale už bylo pozdě. Byla jsem jediná, kdo byl na jejím pohřbu.“

„Byla jste to tedy vy, kdo mě vypátral v Americe?“

„Ne,“ odpověděla paní von Veldhovenová, „to byla věc úřadů.“

„A co ta záplava květin na hrobě?“

„Myslela jsem, že byly od vás.“

„Určitě ne. Když jsem se dozvěděl o matčině smrti, byla už pohřbená.“

Zdálo se, že Brodkova slova návštěvnici zaskočila. Svraštila čelo.

„Je tu ještě něco,“ poznamenala a udělala dlouhou přestávku, „vaše matka neměla nikdy žádné návštěvy, ale den po její smrti se objevili dva dobře oblečení elegantní pánové a požádali mě, abych je pustila do jejího bytu.“

„A vy jste je pustila?“

„Samozřejmě že ne, prosím vás! Sice vyslovili vaše jméno a ujišťovali mě, jsou příbuzní, ale přece jsem neměla právo, abych je pustila do bytu vaší matky! Doufám, že jsem tím nic nepokazila. Nevíte, kdo mohli být ti dva muži?“

Brodka pokrčil rameny. „Nemám tušení. Můžu vám jenom poděkovat za to, jak jste se zachovala.“

Chvíli bylo ticho. Oba se rozhlíželi po pokoji, jako by hledali odpověď na všechny své otázky. Když se nakonec jejich pohledy setkaly, nedokázal Brodka skrýt své rozpaky, ale pak se zeptal: „Co jste měla na mysli, když jste mluvila o tom, že matka žila v ustavičném strachu?“

„Upřímně řečeno, nedovedu vám to vysvětlit. Byl to jenom takový pocit. Jistě, některé ženy už mají v povaze, že jsou ustrašené, ale u Claire to bylo něco mnohem víc. Byla strašně citlivá, nedůvěřivá a řekla bych, že někdy až odmítavá… i vůči mně. A když jsem se jí na to zeptala, stáhla se zpátky do své ulity a mlčela a mlčela, jako by mě chtěla za mou všetečnou otázku potrestat. Ale teď mě omluvte.“ Podala Brodkovi ruku a zmizela.

Dotek její měkké ruky byl Brodkovi nepříjemný. Měl pocit, jako by se za strojeným chováním této ženy skrývala jenom vypočítavost a neupřímnost. Ale třeba na něho působila celá ta atmosféra tady.

Byt byl nevytopený a Brodkovi byla zima. Rozhodl se, že zase půjde.

Venku ho ovanul vlhký ledový vzduch.

Brodka předtím zaparkoval svého jaguára na protější straně. Zamířil k němu přes frekventovanou ulici. Vytáhl z kapsy klíče od auta a chtěl odemknout dveře, když ho polekal zvláštní zvuk. Znělo to jako výstřel, ale ne tak hlasitě a ostře. Vzápětí ucítil prudký úder do pravého lýtka. Instinktivně se otočil na druhou stranu ulice a zahlédl záblesk u ústí hlavně nějaké zbraně. V další vteřině následoval druhý záblesk a pak třetí. S kovovým třesknutím narazila jedna kulka do zadních dveří vozu.

Brodka reagoval čistě instinktivně. Prudce otevřel dvířka u volantu, vrhl se na sedadlo, hlavu přitiskl na vedlejší sedadlo a ztuhlý leknutím zůstal ležet.

Jak dlouho tak zůstal, nedovedl později říct. Do reality ho vrátilo teprve prudké klepání na okenní sklo.

„Jste zraněný?“ volal kdosi do zavřených dveří.

Brodka se zvedl. Venku stál policista. Modré světlo hlídkového vozu ostře blikalo.

„Jste zraněný?“ opakoval policista a otevřel dveře vozu.

„Ne, ne. Všechno je v pořádku,“ zakoktal Brodka, ještě pořád nechápající, co se stalo.

„Někdo po vás střílel. Máte zraněnou nohu,“ řekl policista a pomohl Brodkovi vystoupit z vozu. Pak ukázal na jeho krvácející lýtko a na zadní dveře, kam dopadla střela: v plechu byl důlek, v jehož středu byla vyražena malá černá dírka.

Policista si Brodku zkoumavě prohlížel. „Měl jste veliké štěstí. Odkud padly ty výstřely, pane…“

Brodka se pomalu vzpamatovával. „Brodka,“ doplnil. „Alexander Brodka.“ Ukázal na protější stranu ulice. „Výstřely přišly odtamtud. Ale neplatily mně. Určitě ne. Kdo by mě chtěl zastřelit? A hlavně proč?“

Když lékař záchranné služby ošetřil Brodkovi ránu na lýtku, odvezli ho na policejní stanici, kde se ho kriminální komisař vyptával, jak se to všechno zběhlo. Nesdílel Brodkův názor, že se do přestřelky dostal náhodou.

Komisař se šedivými kudrnatými vlasy, tmavým huňatým obočím a mnohaletými zkušenostmi ve svém povolání se zatrpkle usmál, a bubnuje prsty do desky stolu, řekl: „Vy jste fotograf a fotoreportér, pane Brodko. Při vašem povolání přece člověk mívá nepřátele, ne?“

„Nepřátele? Možná. Každý má nějaké malé osobní nepřátelství a nějakého rivala; ale taková rivalita se přece neřeší zbraní!“

„V tom snad máte pravdu,“ odpověděl komisař. „Ale při té střelbě nešlo o nějaké rivalství. Musíme vycházet z toho, že ty výstřely platily vám. A že jste neměl být vážně zraněn nebo dokonce zabit. Pachatel nebyl žádný zabiják. Mířil na nohy. Chtěl vás varovat nebo vám dát na pamětnou, co já vím. Víte, kdo se tak chová?“

„Kdo?“

„Mafie.“

Nejdřív se Brodka vyděsil; ale pak napětí v jeho nitru povolilo a dal se do smíchu. „Myslím, že přeceňujete mou důležitost, pane komisaři. Nejsem ani tak bohatý, aby se o mě tihle pánové zajímali, ani nejsem dealer s heroinem, kokainem nebo něčím takovým. Všechno, co mám, jsem si vydělal poctivou prací. Co by tedy mohli tihle lidé ode mě…“

„Zdržujete se hodně v cizině,“ přerušil ho komisař.

„Ano, jistě. Ale je to důvod, aby mě pronásledovala mafie?“

„To samo o sobě určitě ne,“ odpověděl komisař. „Ale je možné, že se vaše cesta někdy zkřížila s touto ctihodnou společností… náhodou. A to tihle lidé nemají rádi, víte.“

Brodka se na komisaře dlouze a pronikavě zadíval. Cítil, že k němu má komisař nedůvěru, a to ho naštvalo. Sakra, proč mu ten člověk nevěří? Proč se má ospravedlňovat on, když na něho někdo střílel?

Záhadné okolnosti smrti jeho matky byly náhle zapomenuty, zvlášť když Brodku vůbec nenapadlo, aby ji nějak dával do spojitosti s výstřely. Věděl, že bývají dny, kdy se člověku zdá, jako by se na něho najednou sesypaly všechny nepříjemnosti života. A třebaže byl všechno, jen ne bázlivý, výstřely mu přece jenom nahnaly strach.

Když se Brodka vrátil domů, zamkl za sebou dveře, ačkoli to jindy neměl ve zvyku. Šel do koupelny a pod tekoucí studenou vodou si opláchl obličej. Ovázané pravé lýtko bolelo; nohavici protrhla kulka.

Duchem nepřítomný poslouchal záznamník. Samé nedůležité věci. Odešel od přístroje a chtěl se posadit do křesla…

… a náhle vyskočil a vrátil záznamník nazpátek. Ozval se hlas s cizím přízvukem a ráčkováním: „Přestaňte slídit v životě vaší matky. Tohle je vážné varování!“

Brodka stiskl znovu tlačítko „Repeat“ a hlas svou výhrůžku zopakoval.

Poprvé po dlouhé době měl Alexander Brodka opravdu strach.

II

Poznali se v baru hotelu Waldorf-Astoria v New Yorku, kam mohla žena přijít bez pánského doprovodu, aniž by ztratila dobrou pověst, a kde se barman vzorně staral o to, aby na stolech byly stále čerstvé pražené ořechy, zatímco pianista hrál As Time Goes By. Brodka měl za sebou fotoreportáž o módním návrháři Samu Sullerovi, kterou dělal zbytečně, a Julietta Collinová se na aukci impresionistů u Christie’s na Park Avenue marně snažila vydražit pro svou galerii v Mnichově tři grafiky od Marka, Heckela a Kandinského.

Prohry dělají z lidí spojence, a tak je tenkrát sblížily jejich neúspěchy. A taky tomu trošku napomohlo, že pocházeli ze stejného města – v každém případě natolik, že spolu strávili noc.

Bylo by nesprávné považovat proto Juliettu za lehkomyslnou nebo dokonce prostopášnou, a taky Brodka rozhodně nebyl typ muže, který, pokud jde o ženy, využije každou příležitost, která se mu naskytne. Ne, toto setkání v září před třemi roky v nich probudilo takové smyslové opojení, jaké ani Brodka, ani Julietta nikdy předtím nezažili.

Jistě, Julietta byla vdaná. Její muž profesor Hinrich Collin měl vynikající pověst jako chirurg, ale jenom jeho nejbližší okolí vědělo, že před každou operací zkonzumuje láhev koňaku. Bez alkoholu nemohl žít, i když kvůli tomu ztratil v pětačtyřiceti letech potenci a citově otupěl. Nebylo divu, že tím Julietta trpěla. Cítila se opomíjená a frustrovaná, a jenom její společenské postavení jí zabránilo v tom, aby si našla milence.

V té době byl Brodka víc než deset let rozvedený. Nebyl to rozvod z nenávisti nebo vzájemného odporu. Brodka a jeho žena prostě uznali, že se k sobě nehodí. A tak se po třech letech rozešli, bez hádání a nenávisti a aniž by jeden druhému ublížili – s poznatkem, že žena narozená ve znamení Býka se nehodí ke Kozorožci.

Nic víc, ale taky nic míň o sobě Brodka a Julietta po první společně strávené noci nevěděli. Oba byli dost staří na to, aby čekali, že se z toho vyvine pevný a vážný vztah, ale oba se zmýlili. Brodka ještě pořád miloval Juliettu tak jako před třemi lety – a ona opětovala jeho lásku se stejnou intenzitou.

Julietta byla malá, energií překypující osůbka s hnědýma očima a černými vlasy, které většinou nosila hladce sčesané do uzlu dozadu. Jako všechny černovlásky měla snědou pleť. Dřív ji trápilo, že je malá, měřila jenom metr šedesát, a nosila pořád vysoké podpatky, což se k jejímu typu velice dobře hodilo, ale když Brodka prohlásil, že jejích sto šedesát centimetrů je ta nejkrásnější míra na světě a každý další centimetr by jenom narušil celkovou harmonii, získala tím sebevědomí a uplatňovala svůj zevnějšek s onou sebejistotou, která dělá ženy přitažlivými.

Její galerie v nejlepší čtvrti města dobře prosperovala, lépe než většina ostatních obchodů s obrazy v okolí, které se po zaplacení horentního nájemného jentaktak držely nad vodou. Julietta vystudovala dějiny umění a němčinu, aby mohla být učitelkou, ale po šesti semestrech se svých plánů vzdala, protože ji Hinrich Collin požádal o ruku. Když začala svou novou kariéru, projevila nečekanou obchodní zdatnost: butiku, který skončil v konkurzu, nevypověděla desetiroční nájemní smlouvu a umluvila jednoho svého spolužáka, aby jí prodal sbírku expresionistů, kterou zdědil po otci. Syn neměl o Kleeovy, Munchovy, Feiningerovy a Moldeho kvaše zájem a prodal jí je za půl milionu, na nějž si vzala úvěr u banky svého manžela, který mohl poskytnout potřebné záruky. Už po půl roce polovinu obrazů prodala – samozřejmě, že se stoprocentní přirážkou – a tím splatila většinu svých dluhů.

Od té doby byla Galerie Collin u sběratelů expresionistů na prvním místě.

Profesor Collin byl k aktivitám své ženy hned od začátku podezřívavý, a čím víc úspěchů Julietta měla, tím byl její muž nedůvěřivější. Jeho počáteční žárlivost se někdy vystupňovala až v nenávist, a nevynechal žádnou příležitost, aby Juliettu urážel: třeba tím, že její galerii označil za eldorádo darmošlapů, anebo – ještě hůř – za jarmareční stánek s infantilními čmáranicemi.

O jejím poměru s Brodkou neměl tušení, tím si byla Julietta téměř jistá – alespoň až do onoho dne začátkem prosince, kdy uspořádala ve své galerii vernisáž. Získala sbírku Kubínových kreseb a představila je výtvarnému publiku.

Že na vernisáž přišel i Brodka, by nebylo nic výjimečného, i když – jak si musel sám přiznat – toho o expresionismu moc nevěděl; ale stejně tomu bylo u mnoha přítomných, pro něž se umění stávalo jenom záminkou, aby se zúčastnili společenské události nebo aby demonstrovali domnělou vzdělanost.

Julietta se mezitím dověděla o smrti Brodkovy matky. Uvědomovala si taky, že svůj smutek nedává najevo, třebaže smrt v blízkém okolí vždycky vyvede člověka z míry – i když k zemřelému necítíme příliš velkou lásku ani náklonnost.

Záhadné okolnosti, které obklopovaly smrt jeho matky, Brodka zatím Juliettě zamlčel. Nechtěl ji zneklidňovat, dokud sám nenajde pro všechny ty nesrovnalosti nějaké vysvětlení.

Když Brodka přišel do přeplněné galerie, kde už bylo víc než sto lidí, Julietta se s úsměvem odloučila od skupiny návštěvníků. Měla na sobě černý kalhotový kostým s tenkým proužkem a černé lodičky, které na ní měl Brodka tak rád. Julietta k němu přistoupila a políbila ho na ústa, déle než bylo vhodné, ale rozhodně to nevzbudilo pozornost, protože líbání a jiné doteky byly v těchto kruzích tak běžným společenským projevem jako jinde podání ruky.

„Co je s tebou? Vždyť ty kulháš,“ řekla Julietta a ukázala na jeho pravou nohu.

Brodka jen mávl rukou. „To nic. Nestojí to za řeč.“

Julietta se do Brodky zavěsila a odvedla ho do kouta, kde byl větší klid, a opakovala svou otázku.

„Co je? Jsi zraněný? Proč mi neřekneš, co se stalo?“

Brodka znal Juliettinu vytrvalost. Věděl, že když ji něco zajímá, nedá se před ní nic utajit. Proto se odhodlal k odpovědi. „Nedělej si starosti, Julietto, všechno se vysvětlí… a ukáže se, že to byl omyl. Někdo… někdo po mně střelil.“

„Kdo?“ zvolala zděšeně Julietta. „Co se stalo?“

Brodka vzal Juliettu za paži. „Prosím tě, nedělej rozruch. Nic se nestalo. Je to jenom škrábnutí, nic víc. Jsem si jistý, že jsem se náhodou dostal do situace, která…“

„Náhodou?“ Julietta se pronikavě zasmála. „Trefí tě kulka a ty mluvíš o náhodě!“

„Ale kdo by na mě měl střílet?“

„Co já vím! Jak to, že o tom nebylo nic v novinách?“

„Protože jsem na tom trval.“

„Kde se to stalo?“

„Před domem mé matky. Vrhl jsem se za vůz, abych se kryl.“

Julietta se na Brodku pátravě zahleděla: „A co podnikla policie?“ zeptala se.

„Probíhá pátrání. Ale pachatel, nebo pachatelé zmizeli v hustém provozu na ulici. Čert ví, na koho ti chlapi stříleli.“ Zaváhal a pak dodal: „Komisař, který se mnou sepisoval protokol, si ovšem myslí, že to bylo záměrné a že to bylo varování.“

„Panebože!“ Julietta si přitiskla ruce na ústa. „Varování? Před čím? Ty mi něco zamlčuješ, viď?“

Brodka svěsil hlavu jako kluk přistižený při lži. „Nechtěl jsem tě znepokojovat, věř mi. Sám nevím, do čeho jsem se to tady dostal. Když jsem přišel domů a pustil si záznamník, nějaký neznámý hlas řekl, abych přestal slídit v životě mé matky, a tohle že je vážné varování.“

Z Juliettiných rozechvělých pohybů Brodka poznal, jak je rozčilená. Pořád jenom kroutila hlavou. Brodka si všiml, že jejich rozhovor už budí pozornost; snažil se proto Juliettu uklidnit a se zdůrazněným klidem řekl: „Opravdu nevím, o co tu jde. Všechno to je tak… nesmyslné. Ale věř mi, určitě se ukáže, že je to omyl. Rozhodně si při nejlepší vůli nedovedu představit, že moje matka měla něco společného s mafií anebo s nějakými zločinci.“

Zasmál se, ale Julietta zůstala vážná a ustaraná.

„Měla by ses postarat o své milovníky umění,“ připomněl jí Brodka.

Zaváhala, ale pak se vrátila ke svým hostům.

Lidé se tlačili kolem kreseb a někteří projevovali své nadšení nahlas. Brodka, který měl rád spíš harmonii a krásu, toto nadšení nesdílel. Líbili se mu spíš Macke s jeho veselými postavami anebo Nolde s jeho zářivou modří a červení. Kubín mu připadal smutný, depresivní a mystický.

Obrátil tedy svou pozornost k uměnímilovným hostům, kteří byli všichni velice elegantně oblečeni a vedli vysoce intelektuální rozhovory.

Ve vzduchu bylo cítit kouř cigaret, parfémy a červené víno, atmosféra jako při každé vernisáži, ze které normálního člověka div nebolí hlava – o více či méně odborných rozhovorech nemluvě. Bylo to prostředí, ve kterém se Brodka necítil dobře.

Doufal, že milovníci umění brzy odejdou, aby mohl s Juliettou strávit večer.

Se sklenicí pomerančového džusu v ruce se protlačil mezi návštěvníky k Juliettě, která stála na druhém konci místnosti, zabraná do rozhovoru s nějakým starším pánem. Náhle se však Brodka zarazil. Z útržků slov, které dolehly k jeho uchu, jako by zaslechl mužský hlas, který ho vyděsil. Neodvažoval se otočit a podívat se na muže, jenž mluvil se silným cizím přízvukem a ráčkoval.

Byl to onen výhrůžný hlas, který Brodka slyšel ze záznamníku. Soustředil se, jestli ho uprostřed smíchu, tlachání a diskusí opět nezaslechne.

Byl si jistý, že to byl tentýž hlas. O tom nebylo pochyb. Brodka uvažoval, co by teď měl udělat, když k němu přistoupila Julietta, vzala ho za ruku a energicky ho odváděla stranou.

Brodka se jí vytrhl a chtěl jí říct, co právě postřehl, ale viděl, že je stejně rozčilená jako on. Spěšně ho táhla jiným směrem. „Pojď se mnou!“ zasyčela. „Prosím tě!“ V jednom koutu se zastavila, jako by se tam chtěla schovat. Brodka viděl, jak se jí lesknou oči.

Vypadala nebezpečně a ustrašeně zároveň. Ještě nikdy neviděl v její tváři takový výraz. Julietta, o hlavu menší než on, k němu vzhlédla a zoufale řekla: „Je tu můj muž. Je totálně opilý, sotva se drží na nohou. Co mám dělat?“ Přitiskla si ruce na ústa.

Brodka měl ještě plnou hlavu toho, co zaslechl, a roztržitě se zeptal: „Kde je?“

Julietta polkla a zhluboka se nadechla. „Tamhle naproti. Jak já toho chlapa nenávidím. Dokázala bych ho zabít!“

Brodka se nenápadně podíval na protější stranu místnosti. Ještě nikdy profesora neviděl, ani na fotografii; přitom o tom muži věděl skoro všechno. A teď, když ho uviděl poprvé, nepociťoval vůbec žádnou nenávist, jak vlastně očekával: cítil spíš soucit s touto žalostnou, vrávorající postavou, která tam s tupým pohledem stála tak ztracená a opuštěná, jako by vůbec nikdo kolem ní neexistoval.

Profesor Collin, malý, nenápadný muž s pleší nad čelem, nebyl o mnoho větší než Julietta. Kdo ho neznal, považoval by ho spíš za nějakého úředníka. Měl na sobě šedivý oblek, který byl jistě drahý, ale přesto vypadal obnošený a sešlý. Povolená kravata mu visela pod krkem. Jenom brýle se zlatými obroučkami mu propůjčovaly něco profesorského.

Brodka se díval na profesora, ale pořád slyšel onen neznámý a výhrůžný hlas a uvažoval, jestli o tom má Juliettě říct. Ale vzápětí ho přepadly pochybnosti, a v duchu se sám sebe ptal, jestli si to všechno jenom nenamlouval, jestli ho po napětí posledních dnů jenom nešálily smysly. Třeba vidí ve všem strašidla. Proboha, co se to s ním děje?

Juliettin hlas ho vrátil do skutečnosti. „Že se tady Hinrich objevil, nevěstí nic dobrého. Ještě nikdy na žádnou vernisáž nepřišel. Panebože, co mám dělat? Přece ho nemůžu vyhodit! Ale znám ten výraz v jeho obličeji. Nebude to dlouho trvat a začne dělat randál. Bože, jsou tu známí lidé z mnichovské společnosti – a taky od novin. Když bude takhle pokračovat, zruinuje sebe i svou kliniku – a mě taky!“

Zatímco to říkala, Collin už začal hostům blábolivě nadávat. Julietta k němu přistoupila a mírně mu domlouvala. Zároveň se ho snažila dotlačit do kanceláře vzadu.

Tam se Collin dopotácel k židli a vyčerpaně se na ni svezl. Hlava mu klesla ke straně a tělo ochablo. Ještě něco nesrozumitelně zablábolil a pak usnul; dýchal při tom dokořán otevřenými ústy.

Krátce před půlnocí, když už odešli poslední návštěvníci, Brodka a Julietta dopravili ještě stále hlasitě chrápajícího muže na zadní sedadlo Juliettina vozu. Julietta nechtěla, aby jel Brodka s nimi, ale ten na tom trval. „Tvůj muž je namol,“ řekl. „Pojedu s tebou. Kromě toho, jak ho chceš sama dostat do domu?“

Cesta do Bogenhausenu ve východní části města, kde Collin a jeho žena obývali luxusní vilu, proběhla celkem mlčky. Brodka řídil. Neustále se díval do zpětného zrcátka a sledoval opilého Collina, který občas něco zabručel. Po chvíli Julietta tiše poznamenala: „Teď jsi ho poznal. Teď víš, s kým už patnáct let žiju…“

Brodka si dal ukazováček na rty, a tím jí naznačil, aby radši mlčela.

„Ale co,“ odbyla ho Julietta. „Do zítřejšího rána s ním nebude řeč.“

„A zítra ráno?“

„Znovu si pořádně lokne z flašky a bude úplně v pořádku. U něj je to normální.“

„Normální?“ zavrtěl Brodka hlavou.

„Je to alkoholik, ne obyčejný pijan, který se někdy víc napije, a když je mu pak pod psa, tak svatosvatě přísahá, že už toho nechá. Ne, tohle,“ ukázala palcem dozadu, „je beznadějný případ – je to notorik. Bez chlastu už nemůže žít.“

„A co jeho práce?“

„Jako lékař má vynikající pověst. Spousta chirurgů je závislá na láhvi minerálky.“

„Láhvi minerálky?“

„Ano, pořád u sebe mají láhev od minerálky naplněnou nějakým destilátem.“

Brodka se dal do smíchu. „A já si myslel, že největší zpiťaři jsou novináři.“

„To nedovedu posoudit,“ odpověděla Julietta, „ale je tu otázka, kdo tím může nadělat víc škody.“

Naznačila Brodkovi, aby sjel z hlavní ulice na úzkou cestu mezi holými živými ploty vedoucí ke vjezdu do garáže. Jako mávnutím kouzelného proutku se otevřela hnědá nízká dřevěná brána a automaticky se rozsvítilo světlo na domě. Brodka zastavil před zelenými domovními dveřmi, zdobenými mosazným kováním. Ještě než mu Julietta stačila pomoci, dotáhl Collina do domu a položil ho na gauč v hale.

Collin se přitom na chvíli probral z bezvědomí.

Posměšně se na Brodku podíval přes zlaté obroučky brýlí a zablábolil něco jako: „Dobře, dobře, chlapče!“ Pak se opět propadl do hlubokého spánku opilce.

Julietta sundala svému muži brýle, zula mu boty a víc už se o něho nestarala. Takováhle situace, to pro ni nebylo nic nového.

„Udělám kávu,“ řekla a obloukovými dveřmi vpravo vešla do kuchyně.

Brodka pozoroval Juliettu, jak připravuje kávu na kávovaru, a pak se rozhlížel kolem sebe po půlkruhové hale. Uprostřed obloukové stěny byly dvoje dvoukřídlové dveře vedoucí ven. Po obou stranách stály knihovny sahající až ke stropu a uprostřed byla mohutná sedací souprava. Kde ještě zbylo místo, stály malé stolky s různými tretkami. Že tu kromě spíš konvenčního portrétu profesora Collina nebyl žádný obraz, připadalo Brodkovi dost zvláštní.

„Pojď mi pomoct,“ zavolala Julietta z kuchyně.

Brodka se ještě podíval na spícího opilce a pak šel k Juliettě.

Sotva zavřel dveře, vrhla se mu kolem krku a začala ho bouřlivě líbat.

Brodkovi to nebylo v této situaci příjemné, dokonce mu to bylo trapné. S jemným násilím se snažil vyprostit z jejího objetí, ale nepodařilo se mu to; čím víc se vzpíral, tím prudčeji a vášnivěji se k němu tiskla a nohama mu sevřela stehna.

„Ty… ses zbláznila,“ vykoktal Brodka. Ale líbilo se mu, co dělala, a vychutnával její doteky. Miloval Juliettu právě pro její divokost, živelnost a nespoutanost, kvůli které často zapomínala na všechno kolem sebe, ale tady a teď mu její chování připadalo ordinérní – a příliš riskantní. „Co kdyby se tvůj muž probudil…,“ zamumlal.

„Nesmysl,“ zašeptala chraplavě a rukou zajela Brodkovi na poklopec.

Brodka ji popadl pevně za ruku. „Nech toho, Julietto. Tady ne, zatraceně!“

„Proč ne? K většině nevěr v manželství přece dochází na stole v kuchyni.“

„Odkud tohle máš?“

„Četla jsem to.“

„Ale my už jsme tvou manželskou věrnost porušovali na příjemnějších místech, ne?“

„To nám přece nemusí bránit…“

„To je pravda, ale není mi to moc příjemné, když tvůj muž leží opilý ve vedlejším pokoji. Proč to nechceš pochopit?“

Julietta se od Brodky prudce odtrhla a uraženě se vrátila ke kávovaru.

„Ty mě nemiluješ,“ řekla obrácená k němu zády.

Brodka se usmál. Příliš dobře ji znal a věděl, že chce, aby ji znovu dobýval. Od prvního setkání před třemi lety, kdy jejich vášeň vzplanula, byl jejich vztah pořád stejný i v tom smyslu, že oba žili svůj vlastní život a oba byli přesvědčeni, že ten druhý je přesně ten pravý partner, kterého potřebují.

Brodka bezpochyby znal Juliettu líp než její vlastní muž, především pokud šlo o její tajné myšlenky, a tak samozřejmě věděl, co ho teď v této situaci čeká. Proto odhodil všechny pochybnosti a opatrnost, zezadu přistoupil k Juliettě a sevřel jí dlaněmi prsa.

Julietta tiše zasténala a zvrátila hlavu dozadu. Brodka se k ní pevně přitiskl a začal se o ni smyslně třít. „Cítíš, jak tě miluju?“ zeptal se tiše a vyzývavě a Julietta mu odpověděla tichým a požitkářským „áááno“ a cele se oddala smyslnému vzrušení.

Pak se mu nečekaně vytrhla.

„Brodko…“

Z jejího hlasu poznal, že mu chce říct něco důležitého. Nikdy ho neoslovovala křestním jménem; nebylo to třeba. To, jak něžně dovedla modulovat jeho příjmení, stačilo k vyjádření každého pocitu: zlosti a zklamání i veselosti a vážnosti.

„Brodko,“ opakovala Julietta, otočila se a podívala se mu do očí. Po krátké přestávce se tiše, téměř šeptem, ale pevným hlasem zeptala: „Chceš se se mnou oženit?“

Nezvyklé okolnosti a fakt, že touto otázkou nepřekvapil on ji, ale ona jeho, vytvořily téměř absurdní situaci.

„Lásko moje,“ hlesl Brodka téměř bezmocně, „zdá se, že jsi zapomněla, že už jsi vdaná.“

„Ještě,“ opravila ho Julietta. Nečekala jinou reakci a prudce odpověděla: „Myslíš, že chci takhle žít celý život? Pořád jenom všechno tajit? Ty si jezdíš s nejhezčíma holkama světa a na ta nejkrásnější místa na zemi. Mám čekat, až se do některé nakonec zamiluješ?“

Brodka se vyhnul jejímu pohledu a zaraženě se díval stranou. Příliš dobře ji chápal. A pokud by byl k sobě upřímný – až dosud na společnou budoucnost nepomýšlel. Co má dělat? Miloval Juliettu tak, že už si nedovedl život bez ní představit, ale právě tak nepředstavitelné pro něho bylo, že by s ní měl žít jako počestný manžel někde v domku se zahrádkou. Nebylo to právě kouzlo skrývané a zakázané lásky, které pro ně oba bylo tak přitažlivé a vzrušující?

Julietta mu mlčky podala šálek kávy.

Brodka se napil, odložil hrnek a řekl: „Promluvme si o tom jindy. Prosím tě, Julietto.“ Přistoupil k ní, objal ji a políbil.

Lhostejně to strpěla, dívala se k zemi a mlčela.

„Zavoláš mi taxi?“ zeptal se Brodka.

Julietta beze slova odešla z kuchyně.

Brodka slyšel, jak telefonuje.

Když se vrátil do haly, opilý profesor ještě pořád spal hlubokým spánkem.

„Promluvíme si o tom jindy,“ opakoval.

Julietta se ztrápeně usmála a přikývla.

Viděl, že je smutná, a věděl, že nejlepší v téhle situaci bude, když teď bude mlčet.

„Ano?“ zeptal se bezmocně.

„Ano,“ přikývla Julietta.

Brodka odešel z domu.

Příštího dne mu Julietta zatelefonovala.

Její včerejší sklíčenost byla tatam a z jejího hlasu zaznívalo rozčilení.

„Brodko!“ zvolala do sluchátka. „Dostali jsme se do úplně nemožné situace!“

Jen stěží se mu podařilo Juliettu uklidnit. Nakonec se dověděl, že když se Collin probudil ráno z opice, začal se jí vyptávat, kdo byl ten příjemný mladý muž, který ho dopravil domů.

„A cos mu řekla?“

„Řekla jsem mu tvoje jméno. A že jsi sběratel. Zákazník, kterého dobře znám. A že už jsem ti za tvou pomoc poděkovala.“

„Tos udělala dobře, lásko,“ odpověděl Brodka.

„To jsem si taky myslela!“ rozčilila se Julietta. „Ale nemohla jsem tušit, jak bude Hinrich reagovat.“

„Co tím chceš říct?“

„Nedal si vymluvit, že tě k nám pozve. Na večeři.“

Nastala dlouhá odmlka. Brodka nebyl schopen promluvit ani slovo.

Nakonec Julietta pokračovala: „Dělala jsem, co jsem mohla, abych mu ten nápad vymluvila, ale nic jsem nepořídila. Myslí si, že ti musí osobně poděkovat.“

„Ale… ale to přece nejde!“ zvolal Brodka zděšeně.

„Samozřejmě, že to nejde. Ale máš nějaký nápad, jak bychom se z toho dostali?“

Opět nastala dlouhá odmlka. Nakonec Julietta řekla: „Tak vidíš! Obávám se, že jiná možnost neexistuje. Musíme se chovat tak, aby nic nepoznal.“ Trpce se zasmála.

„Kdy?“ zeptal se Brodka a zhluboka se nadechl.

„Nejlíp hned zítra večer,“ odpověděla Julietta a s krutým humorem dodala: „Jestli s tím souhlasíš.“

Toho dne se Brodka od policie dověděl, že projektily, které po něm neznámý střelec vypálil před domem jeho matky, byly ráže 7,65 mm a zbraň, z které střílel, byla s největší pravděpodobností pistole Walther PPK – ale kdo je pachatelem, se z toho dá těžko usuzovat. Naposled byla v Mnichově taková zbraň použita při jednom přepadení před třemi roky. Ten případ se objasnil a zbraň byla zajištěna: souvislost s tehdejším zločinem je proto vyloučena. Dál mu řekli, že ho budou průběžně informovat, jak pokračuje pátrání, a zeptali se, jestli sám nezjistil něco nového a jestli ho někdo nesleduje.

„Ne,“ pospíšil si Brodka s odpovědí a zavěsil.

Ve skutečnosti mezitím dospěl k poznání, že je v takovém psychickém stavu, ve kterém už si sám není schopen vysvětlit nic z toho, co v poslední době zažil. Záplavu květin na hrobě matky. Záhadné narážky muže na hřbitově, že matčina rakev byla prázdná. Hlas na záznamníku, který, jak se domníval, slyšel znovu v Juliettině galerii. Výstřely, které podle názoru policie byly určeny jemu. Bylo to zmatené a nerozpletitelné klubko událostí. Brodka dokonce neměl daleko k tomu, aby dával nečekané setkání s profesorem Collinem a nepříjemné pozvání na večeři do souvislosti se záhadnými okolnostmi matčiny smrti. Ale tyto myšlenky rychle zavrhl. Bylo to šílené. Všechno bylo šílené. Skoro už začínal pochybovat o svém zdravém rozumu.

Alespoň pokud šlo o onen neznámý hlas, který ho na vernisáži skoro vyvedl z rovnováhy, tak to se určitě mýlil. Byl prostě přetažený. Žádný div po tom všem rozčilení, které v posledních dnech prožil.

Anebo ne? Sotva se Brodka spřátelil s touto myšlenkou, přepadly ho nové pochybnosti. Ten hlas byl tak zvláštní, že by ho poznal mezi stovkou jiných. Pustil záznamník, aby si to ještě jednou ověřil. Přístroj několikrát zapípal a pak bylo slyšet jenom šumění.

Brodka se zarazil, zkusil to znovu – se stejným výsledkem. Vztekle začal přístroj přepínat, ale ať dělal co dělal, neslyšel nic než syčení a šumění.

„To přece není možné!“ zvolal vztekle a začal do přístroje bušit rukou. Magnetofonový pásek byl od začátku do konce smazaný a Brodka neměl nejmenší tušení, jak se to mohlo stát. On sám ho rozhodně nesmazal.

Kdo tedy?

Zase jedna z těch podivných „náhod“? Brodku zachvátil strach. Měl pocit, že ho někdo pozoruje. Zřejmě se k němu někdo vloupal a pásek smazal.

Brodka šel ke dveřím a ze všech stran prohlížel zámek; ale nenašel žádnou stopu, která by svědčila o násilném vniknutí. Chvatně začal prohledávat byt, jestli něco nechybí nebo není na jiném místě anebo jestli by nenašel něco, co by prozrazovalo, že tu byl nějaký nezvaný návštěvník. Když nic nenašel, začal prohledávat zásuvky a skříně.

Několik minut řádil jako šílenec. Když úplně vyčerpaný přestal a viděl, jakou spoušť nadělal ve vlastním bytě, posadil se na židli, podepřel si lokty o kolena a zabořil si obličej do dlaní.

Brodka brečel; byly to slzy bezmocnosti a vzteku, že to nechal dojít tak daleko. Už sám sebe nepoznával. Zatraceně, vždyť jinak byl tvrdý chlap, musel být tvrdý, aby se ve svém povolání prosadil. Kdyby nebyl tvrdý, nikdy by to nedotáhl tak daleko.

Kdo s ním, pro všechno na světě, hraje takovou ďábelskou hru? Čeho tím chce ta osoba – nebo ti lidé – dosáhnout? A jaký důvod měli k tomu, že ho takhle pronásledovali a zastrašovali?

Příštího dne přišel Brodka krátce po sedmé na večeři ke Collinovým. Julietta se s ním předem domluvila o všech důležitých otázkách, aby při rozhovoru s Collinem neříkali každý něco jiného. Samozřejmě si měli vykat, a to nebylo v jejich situaci tak jednoduché.

Brodka dal Juliettě kytici a políbil jí ruku.

Profesor byl jako vyměněný. Po onom žalostném a odporném opilci, kterého poznal Brodka před dvěma dny, nebylo ani stopy. Collin byl nejen bezvadně oblečený, ale přímo sršel dobrou náladou, a dokonce se ani nesnažil zastírat, za jak trapných okolností se poznali.

„Víte,“ řekl, zatímco Julietta servírovala jako předkrm plněná avokáda, „někdy jsem zlitej pod obraz, promiňte mi ten výraz. Opilý, že netrefím domů. Potom mě to mrzí a přál bych si, aby k tomu vůbec nedošlo. Ale nemá smysl o tom přemýšlet. Alkoholik zůstane alkoholikem. Doufám, že jsem vás moc nevyděsil, pane Brodko.“

„Vůbec ne. Jenom mě udivuje, jak věcně o svém problému mluvíte. Většina alkoholiků se snaží svou závislost zlehčovat. Přinejmenším se ji snaží nějak vysvětlit.“

Collin pozvedl obě ruce. „Milý příteli, tady není co přikrašlovat ani vysvětlovat. Náruživost zůstane náruživostí.“ Odkašlal si. „Chtěl bych vás poprosit jenom o jedno. Jak víte, vedu jako chirurg renomovanou soukromou kliniku. Kdyby se dostalo na veřejnost, že jsem alkoholik…“

„Chápu,“ řekl Brodka. „A ujišťuju vás, že to zůstane jen mezi námi.“

Julietta až dosud mlčela; teď však namítla: „Nemůžeme se bavit o něčem příjemnějším?“

„Ale jistě,“ souhlasil profesor, „chtěl jsem jenom, aby náš host neměl dnes nějaký trapný pocit, a taky mu dát najevo, že tohle téma u nás není tabu. V každém případě vám děkuji za pomoc, kterou jste mi poskytl.“

Pozvedl sklenku a připil Brodkovi na zdraví.

Brodka viděl, že ve sklence je červené víno, a přepadly ho obavy, aby večer zase neskončil nějakou katastrofou.

„Ale to přece bylo samozřejmé, pane profesore.“

„Samozřejmé? Ale kdepak, vážený příteli, to vůbec nebylo samozřejmé. Kolik lidí bylo předevčírem v galerii? Sto? Sto padesát? Ale jenom jeden se odhodlal k tomu, aby mě v tom stavu, v jakém jsem byl, dopravil domů.“

„Já jsem o to pana Brodku požádala,“ pokusila se Julietta ukončit jejich rozhovor. „Znám ho už déle.“

Brodka a Julietta na sebe krátce pohlédli. Nebyla ta Juliettina poznámka neopatrná? Po profesorově tváři se mihl úsměv.

Přes stůl uchopil Juliettinu ruku. „Mít ženu, která to všechno vydrží, taky není samozřejmost.“ Přitom se kupodivu díval na Brodku.

Brodkovi to bylo trapné; obrátil pohled k Juliettě a zdvořile přikývl.

„Vy nejste ženatý?“ zeptal se Collin a teprve teď pustil Juliettinu ruku.

„Rozvedený,“ odpověděl Brodka, „už deset let. Při mém povolání je těžké žít ve spořádaném manželství. A taky jsem se oženil příliš mladý.“

„Pan Brodka je fotograf a fotoreportér,“ dodala na vysvětlenou Julietta. „Fotí ta hezká děvčata v magazínech a dělá velké reportáže na Bali, v Kapském Městě, v New Yorku… po celém světě. Je to tak, pane Brodko?“

Brodka přikývl a profesor poznamenal: „Zajímavé. Zřejmě budete patřit k těm málo lidem, kteří mají své povolání rádi.“

„Ano,“ souhlasil Brodka, „zatím jsem ani chvilku nelitoval, že jsem se stal fotografem. I když většina lidí má o mém povolání falešné představy. Je to tvrdá práce, i když to tak nevypadá. Můj výkon se vždycky měří jenom podle výsledku, jako v každém povolání, jenže výsledek často nezávisí jenom na mně.“

Profesor se zamyšleně díval do své sklenky, a aniž vzhlédl, řekl: „Většina lidí své povolání nenávidí a radši by ne zítra, ale už dnes dělali něco jiného.“

„Ale vy přece ne, pane profesore,“ namítl Brodka.

Collin vzhlédl. „Jak jste na to přišel, pane Brodko?“

„Jste ve svém oboru uznávaná osobnost.“

„Ale kde.“ Profesorův hlas zněl téměř zlostně. „Co je to uznávaná osobnost? U chirurgů je rozhodující jejich odvaha, a ne to, co znají nebo umí. Teoreticky by každý z mých asistentů mohl provést operaci srdce; ale chybí jim odvaha. A jak si člověk dodá odvahy? Tím, že tak dlouho přihlíží a asistuje, až se pro něho stane operace rutinou, samozřejmostí, až v hloubi duše otupíte tak, že v pulzujícím srdci vidíte jenom jako pěst velký sval, někdy něco jako motor vašeho auta, který nepracuje tak, jak má, je nějak porouchaný nebo opotřebovaný, a už za tím nevidíte člověka, který vám svěřil svůj život v důvěře ve vaše lékařské umění. Teprve když jsou vaše pocity takhle otupené, jste dobrý chirurg.“ Vzal sklenku s červeným vínem a vypil ji až do dna. Nakonec dodal: „Buďte ubezpečen, milý příteli, že z nás dvou jste na tom líp vy.“

Brodka se tvářil zaraženě, a Julietta, která znala příčinu Collinova alkoholismu, se pokusila změnit téma. Obrátila se ke svému muži a řekla: „Neměl bys pana Brodku nudit svými problémy. Myslím, že ho víc zajímá umění než chirurgie.“

„Ano, jistě,“ omluvil se profesor. „Jenom se obávám, že k tomu nebudu mít co říct. Umění nerozumím, umění, s prominutím, vůbec nerozumím. Víte, dnešní umění mi připadá jako perfektní projev neschopnosti. Podle mého názoru má být umění něco víc než nakupení klacků, kolejnic a televizorů anebo manipulování s olejem, plstí, krví a šrotem. Rozhodně nejsem pobožný, ale myslím si, že blasfemie a pornografie rozhodně nejsou značkou kvality umělecké potence.“

Julietta se zasmála a řekla. „A takovýhle člověk je můj manžel! Kdyby bylo podle jeho, museli by ještě dnes mít všichni malíři za vzor Rembrandta a sochaři Michelangela. Ale o tom už jsme se víc než jednou přeli tak, že to hrozilo rozvodem a div ne vraždou.“

Teď se zasmál i Collin, poprvé tento večer. Pak se obrátil k Brodkovi. „Máte s mou paní nějaké obchodní styky, pane Brodko?“

Julietta ho předešla s odpovědí. „Jestli tím myslíš, že pan Brodka u mě koupil nějaké obrazy, tak odpověď zní ano. Je vášnivý sběratel grafik německých expresionistů.“

Brodka se zašklebil a souhlasně přikývl. A dřív, než se ho profesor stačil zeptat na jeho údajnou sběratelskou vášeň, zeptal se on jeho: „A co vy, pane profesore, vy žádnou vášeň nemáte?“

„Samozřejmě, že mám…“

„Mě,“ přerušila ho se smíchem Julietta, ale Brodka měl dojem, že nechtěla, aby Collin mluvil dál.

Ten se však nenechal přerušit a pokračoval: „Tebe především, ano. Ale jsou ještě jiné věci, které mě dokážou nadchnout.“

„Nechte mě hádat. Vzácné staré knihy?“

Profesor zavrtěl hlavou.

„Většina lékařů a právníků sbírá staré knihy.“

„Já ne,“ odpověděl profesor krátce, jako by ho tato poznámka rozzlobila. „I když mě budete považovat za nevzdělance, ukážu vám, jakou mám vášeň.“ Vstal.

Julietta se zamračila. „Nemohlo by to počkat až po jídle? Kromě toho si myslím, že našeho hosta nudíš.“

Collin jenom pokrčil rameny, jako by chtěl říct: To je jeho věc. „Pojďte, pane Brodko.“

Brodka vrhl na Juliettu tázavý pohled a pak šel za profesorem do sklepa, jasně osvětlené klenuté místnosti se spoustou dveří. Vlastně čekal, že ho profesor zavede do sklepa s láhvemi vína a šampaňského, a snad se za některými ze všech těch dveří skutečně skrýval vinný sklep. Ale když Collin odemkl zámek dvojnásobně zajištěný dvěma různými klíči a vešel do sklepní místnosti, Brodka užasle a zároveň vyděšeně zůstal stát ve dveřích.

Na stěnách a v ocelových regálech byla uložena fantastická sbírka pistolí, revolverů a pušek, starých předovek a křesadlových pistolí, loveckých ručnic a koltů. Proč, propánaboha, sbírá profesor zrovna zbraně a co ho k tomu žene?

Jako by uhodl jeho myšlenky, profesor přistoupil k Brodkovi a oči mu neklidně těkaly, když řekl: „Vím, co si teď myslíte, příteli. Že se tu někdo pokouší dokázat svou potenci a mužnost. Ale to je omyl. Mě fascinuje krása zbraní, řemeslné umění a jejich historie. Je lhostejné, jestli je zbraň stará dvě stě let nebo dvacet let, každá má svou vlastní historii. Tady, vemte si ji do ruky.“

Podal Brodkovi pozoruhodnou, elegantně vypadající zbraň a prohlásil: „Je to pistole Roth-Sauer, vyráběli je Sauer v Suhlu a Roth ve Vídni. Nabíjí se shora, má speciální nabíjení a uzávěr a je to ráže 7,65.“

Brodka se zarazil. S nechutí držel v ruce zvláštně formovanou zbraň. Pak se znenadání zeptal: „Máte ve své sbírce taky pistoli Walther PPK?“

„Jak jste na to přišel?“ odpověděl otázkou Collin.

„Je to jediná pistole, jejíž jméno znám.“

„Ne,“ odpověděl profesor, „Walther PPK nemám. To je pro mě příliš obyčejná zbraň.“ Pak vzal Brodkovi pistoli z ruky, uložil ji zpátky a chladně podotkl: „I když na zabití stačí.“

Brodka se cítil nesvůj. Nevěděl, co si má myslet o tom, že Collin skladuje ve svém domě takový arzenál – a navíc, proč mu svou sbírku tak ochotně ukázal. A proč mu o tom Julietta nikdy neřekla?

Když se oba muži vrátili ze sklepa, pozvala je Julietta k hlavnímu jídlu. Byla srnčí pečeně s červeným zelím a kaštanovým pyré. Jestliže se u předkrmu ještě živě bavili, teď probíhala večeře téměř mlčky.

Ví o mém poměru s Juliettou? ptal se v duchu Brodka. Najednou zapochyboval, že by o tom Collin nevěděl. Má jenom podezření, anebo ví mnohem víc? A nebylo by dokonce možné, že po něm střílel Collin? Anebo že měl za úkol, aby na něho vystřelil?

Cinkání nožů a vidliček znělo v tichu protivně hlasitě.

Brodka se zamyšleně rýpal v červeném zelí, které na jeho talíři zářilo purpurovou červení. Už zas tu byla ta barva, kterou tak nesnášel.

„Nechutná ti?“ přerušila trapné ticho Julietta a usmála se na Brodku. Ale vzápětí jí úsměv ztuhl na rtech.

Ani Brodkovi neuniklo, že mu tykala. Proto rychle a horlivě odpověděl: „Ale ne, je to vynikající, milostivá paní. Mlčím, protože to vychutnávám, věřte mi.“ Je to dost pitomá poznámka, pomyslel si, ale nic lepšího ho nenapadlo.

„Je to opravdu výborné,“ přitakal profesor s potměšilým zašklebením a přitom se díval střídavě na Juliettu a na hosta. Brodka se zoufale snažil uhodnout, co si Collin myslí. Byl přesvědčený, že je dobrý znalec lidí a že z výrazu člověka pozná, jaké má úmysly. Ale i když svůj protějšek pozoroval velice důkladně, k žádnému výsledku nedošel. Collin na sobě ani v nejmenším nedal znát, jestli si povšiml Juliettina přeřeknutí.

Večeře skončila mlčky. Julietta sklízela ze stolu a Collin pozval svého hosta do pánského pokoje, zařízeného tmavým nábytkem z gründerského období, který působil chladně a neútulně. Měl tu koňak, ale Brodka s díky odmítl. Stejně jako doutník, který mu profesor nabídl z naleštěné mahagonové kazety.

„Víte,“ promluvil konečně Collin a obřadně si zapálil doutník. „Julietta je báječná žena. Je chytrá, dobře vypadá a dovede si vydělat peníze… ostatně proti mé vůli. Zkrátka je to žena, jaká se najde málokdy. Velice ji miluji. Zabil bych se, kdyby mě opustila kvůli jinému. Ale nejdřív bych zabil toho druhého.“

Třebaže to Collin říkal docela klidně, Brodkovi to znělo jako slova kazatele hrozícího věčným zatracením. Nevěděl, jestli profesorova poznámka byla jenom náhodná, anebo jestli už dávno prokoukl jejich vztah a teď si s ním hraje jako kočka s myší. Připadal mu nevyzpytatelný, ba dokonce nebezpečný. Brodka měl dojem, že by byl schopný všeho, i toho, že by vytáhl z kapsy pistoli, namířil na něj a stiskl kohoutek. Ale ještě tu byla jiskřička naděje: třeba si to všechno jenom namlouvá a Collin netuší, že ho jeho žena podvádí. Proto mlčky vyčkával, co bude dál. Kouř z doutníku položeného na popelníku mu nepříjemně lezl do nosu. Vyhýbal se Collinovu pohledu a tvářil se, že si se zájmem prohlíží staré stojací hodiny, jejichž kyvadlo se s vteřinovou pravidelností pohybovalo sem a tam.

Brodka mlčel. Mlčel zarytě, jako kluk, který něco provedl a čeká, že bude potrestaný; ale v duchu už si připravoval odpověď, kdyby se Collin zeptal na jejich poměr.

Žena, jako je Julietta, řekl by mu, má právo na pravého chlapa, muže, který není věčně ožralý a taky ji dokáže sexuálně uspokojit. A to se nedá nahradit luxusní vilou, společenskou prestiží ani prohlášením jejího manžela, že ji miluje. A zeptá se Collina, jak si vůbec představuje jejich společnou budoucnost. A jestli by nebylo lepší, kdyby dal souhlas k rozvodu.

Brodku samotného udivilo, že se takhle rozohnil, ale jednou musely být tyto otázky zodpovězeny. Proč ne tady a teď?

Mlčení začínalo být pomalu nesnesitelné, a tak Brodka vstal, odkašlal si a řekl: „Dobrá, profesore. Nebudeme si nic namlouvat. Jsme dospělí lidé a zřejmě víte, že vaše žena a já…“

Zmlkl.

A málem by se byl hlasitě rozesmál.

Collin spal.

Zatímco šlo o jeho budoucnost a o budoucnost jich všech, profesor spal jako dítě. Brýle mu sklouzly na nos a přes límeček košile mu přetékala dvojitá brada.

Jak se zdálo, profesor přisuzoval situaci mnohem menší důležitost než Brodka. Nedalo se z toho usuzovat, že o jejich poměru přece jen neví? Usnul by muž, když se setká s tím, kdo mu odloudil ženu? Směšné!

Brodka zdusil hořící doutník a při tom za sebou uslyšel Juliettin tichý hlas: „To je jeho doba. V jedenáct vždycky usne, ať je střízlivý nebo opilý.“ Vzala Brodku za ruku, odvedla ho z neútulného pokoje a zavřela dveře.

„Už jsem byl tak daleko, že jsem mu chtěl všechno říct,“ promluvil Brodka tiše a vrtěl přitom hlavou. „Měl jsem pocit, že všechno ví.“

Julietta se na něj zlostně podívala. „Ty ses zbláznil. Hinrich nic neví. Naprosto nic! Dovedeš si vůbec představit, jaké následky by to tvoje ‚přiznání‘ mělo i pro tebe?“ Oči jí planuly.

Brodka vzal její ruce do svých. „Nerozčiluj se,“ řekl chlácholivě. „Vždyť se nic nestalo. Ale všechno se to tak podivně zamotalo. Mluvil a choval se tak, jako by se naším jednáním a tajnůstkářstvím bavil. A když mi ukazoval ty své zbraně – ke všemu mezi jídlem –, připadalo mi to jako výhrůžka. Proč jsi mi neřekla, že sbírá zbraně?“

„Proč bych ti o tom měla říkat? Věděla jsem, že by tě to znepokojilo. Ostatně, ještě nikdy nikomu svou sbírku neukázal. Aspoň si nevzpomínám. Je to spíš důkaz důvěry než výhrůžka. Neblázni, Brodko. Nemusíš si dělat starosti, můj muž nic neví. Dokonce ani nic netuší.“

„Kéž bys měla pravdu,“ zamručel Brodka.

Když nasedl do vozu, začalo pršet.

Ulice se leskly jako zrcadlo a Brodka si povšiml světel auta, které ho, jak se zdálo, sledovalo. Už zase si něco vymýšlíš, řekl si v duchu a přestal na to myslet. V posledních dnech sis už mnohokrát něco namlouval a zbytečně ses vyděsil.

Na všechny nepříjemné chvíle, které toho večera prožil, nečekaně rychle zapomněl.

Příštího dne ho rána na lýtku už skoro vůbec nebolela, a tak se rozhodl, že se ještě jednou podívá do bytu své matky. Příliš chuti k tomu neměl; připadl si, jako by slídil v matčině minulosti, do které mu nic nebylo. Ale dřív nebo později bude stejně muset pozůstalost vyřídit.

Tentokrát nezaparkoval vůz před domem naproti, ale o dva rohy dál, v postranní ulici. Vyhrnul si límec kabátu a nenápadně, jak doufal, se vplížil do domu v Prinzregentenstrasse.

Když vstoupil do bytu, hned si povšiml, že svítí světlo, tak jako posledně. Brodka přeběhl předsíní, nahlédl do každého pokoje a prohledal i komoru vedle obývacího pokoje, které posledně nevěnoval pozornost. Nikde nic. Přesto nepochyboval, že rozsvícené světlo mělo být nějakým znamením, nějakým upozorněním.

Posadil se do křesla a chvíli se rozhlížel kolem sebe. Jeho pohled se zastavil na sekretáři. Váhal, jestli ho má otevřít, protože měl jakési temné tušení, co tam najde. Nakonec se vzchopil, šel k sekretáři a prudce otevřel dvířka, jako vetřelec, kterému jde o každou vteřinu.

Pistole zmizela.

Prudce se otočil, jako by čekal, že za ním stojí někdo s namířenou zbraní, ale jen vyděšeně zíral do prázdného pokoje. Před očima se mu všechno rozplynulo jako fata morgána a trvalo chvíli, než si uvědomil, že má strach. Zachvátil ho bezmocný vztek, bezradnost a hrůza; bál se jako malé dítě a přál si, aby se z tohoto zlého snu probudil a aby to, co se stalo v posledních dnech, nebyla pravda.

Od té doby, co se vrátil z Ameriky, se toho stalo příliš mnoho – tolik, že to i tak vyrovnaného muže, jako byl Brodka, vyvedlo z míry.

Po chvíli se opět vzchopil a začal prohledávat přihrádky a zásuvky. Žádné doklady, žádné dopisy. Jenom výpisy z kont a bankovní transakce – to jediné jako by hrálo roli v životě jeho matky. Zběžně si tyto listiny prohlédl a zjistil, že na kontech je víc než půl milionu. Co ho ještě víc překvapilo a probudilo v něm zvědavost, byl malý klíček se zoubky po obou stranách, jaké se používají u sejfů v bankách.

Brodka vzal klíček, zhasl světlo a opustil strašidelný byt. Jak zjistil z dokladů, byl matčin bankovní ústav nedaleko v téže ulici. Ředitel banky, typ mladého kariéristy, který měl na sobě bezvadný dvouřadový šedý oblek, možná se dokonce mohl pyšnit maturitou, si svědomitě prohlédl Brodkův průkaz. A taky potvrdil, že Claire Brodková měla v jejich bance několik kont a sejf. Při rozhovoru o matčiných majetkových poměrech se Brodka dověděl, že dům, v němž bydlela, patřil jí a každý měsíc jí vynášel dvacet tisíc marek. Je jediným dědicem? chtěl vědět ředitel, a když Brodka přisvědčil, horlivě mu gratuloval a projevil naději, že finanční úřad k němu nebude příliš rabiátský – jak se vyjádřil. Přestože byl až přehnaně zdvořilý, nedovolil Brodkovi, aby otevřel sejf. K tomu – stejně jako pro přístup ke všem kontům – potřebuje nejdřív dědický list, který rychle a bez problémů vystaví pozůstalostní úřad.

Rychlé a bezproblémové vyřizování na úřadech trvalo celý den. S dokladem v kapse šel Brodka příštího dne znovu do banky v Prinzregentenstrasse.

Ochotou překypující ředitel se ho zeptal, kolik si bude chtít vyzvednout, a byl velice udivený, když mu Brodka řekl, že žádné peníze vyzvednout nechce. V případě, jako je tento, je to nanejvýš nezvyklé, odvětil překvapeně. Většina dědiců, které poznal, si zřejmě vybrala co mohla.

Ne. Brodka chce jenom zkontrolovat obsah sejfu, nic víc. Přitom se tvářil, jako by přesně věděl, co ve schránce je.

Společně vešli do podzemí, kde ředitel banky odemkl mřížové dveře a zavedl Brodku k železné stěně se stovkami schránek. Před číslem 747, které bylo asi ve výši prsou, se zastavil, zasunul klíč do zámku a odemkl dvířka. Pak se beze slova vrátil do místnosti před mříží, kde se posadil k prázdnému psacímu stolu a s pohledem odvráceným stranou čekal.

Brodka vytáhl z přihrádky kazetu a svým klíčkem ji otevřel. Cítil, že se mu třesou ruce; neměl tušení, co tu matka má pod zámkem. Třeba šperky, protože se bála zlodějů, anebo nějaké dokumenty, které nesměl nikdo vidět?

Ale byl zklamaný. V kazetě byla jenom stará, zažloutlá a pomačkaná fotografie, velká jako pohlednice. Na fotografii byla jeho matka objímající se s nějakým mužem. Podle Brodky jí tenkrát mohlo být tak dvacet let; muž byl o něco starší. Brodka ho neznal, nikdy ho neviděl, ale nepochyboval, že tento muž bude jeho otec. Nevypadal nijak zvlášť dobře, fotografie, určitě z padesátých let, byla hodně vybledlá. Rozhodně na ní nemohl rozeznat nějakou podobu. Pro všechno na světě, ptal se v duchu Brodka, proč schovávala matka tuhle fotografii v trezoru? Cítil, že ho muž u psacího stolu pozoruje, a snažil se skrýt své vzrušení. A tak dal fotografii zpátky do kazety, zamkl ji a kývl na ředitele banky, že je hotov.

Příští dny strávil Brodka tím, že se snažil vnést světlo do temnot své minulosti – minulosti, která ho až dosud moc nezajímala. Naopak, každou myšlenku na svůj původ vždycky potlačoval, jako by zabývat se tím bylo něco hanebného a nemravného. Alespoň měl takový dojem díky matce. Ale čím déle přemýšlel o svém dětství, tím zřejmější mu bylo, jak málo svou matku znal a jak beznadějný je pokus chtít se něco o oné době dovědět.

Po celá léta se bez minulosti docela dobře obešel. Brzy poznal, k čemu má nadání, a už ve čtrnácti přesně věděl, co chce. Teď dosáhl všeho, aniž by mu při tom někdo nějak pomáhal. A najednou, ze dne na den, ho tato minulost dohonila. Jeho lhostejnost a bezstarostnost se náhle změnily v opak. Jako by pronásledoval sám sebe, jako by se pokoušel chytit svůj vlastní stín.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Purpurové stíny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.