Jimovi Lynskeymu,

nejstatečnějšímu a nejinspirativnějšímu

mladému muži, jakého znám.

One Minute Later

Copyright © Susan Lewis, 2021

Originally published in the English language by HarperCollins Publishers Ltd. under the title

One Minute Later © Susan Lewis 2019

Susan Lewis asserts the moral right to be acknowledged as the author of this work.

Translation © Markéta Jansová, 2021

ISBN 978-80-249-4389-3

KAPITOLA 1

VIVIENNE

Březen 2012

Den začal slibně.

Bylo slunečno a teplo – příjemná změna v trvale uplakaném dubnu – a škvíry v roletách propouštěly tenké sluneční paprsky. Z nedaleké kavárny U Maxe se linula lahodná vůně čerstvé kávy a máslových croissantů, která ji vtahovala do nového dne.

Vivienne Shagerová se v posteli požitkářsky protáhla, čímž své pevné a pružné tělo vysvobodila ze spánku. Tělo, stejně jako mysl, se akorát vzpamatovalo a vítalo svět v radostném očekávání všeho, co mohl volný den nabídnout.

Těžko uvěřit, že už to byly čtyři týdny od chvíle, kdy s PraHolkami (holkami přes právo) běžely (a uběhly) celý maraton na podporu charitativní organizace Hlavy dohromady. Od té doby se toho tolik událo – většinou po pracovní stránce –, a do toho zápolila s otravnou virózou, které se za boha nemohla zbavit a která jako by se ji pokoušela srazit na kolena. Vtom si ale uvědomila, že dneska se cítí naprosto skvěle. To byla docela úleva, protože měla v plánu spolu s PraHolkami jejich dobročinný počin pořádně oslavit. Měly na to celý den. Svým partnerům, manželům, dětem, rodičům, šéfům i kolegům oznámily, že je pro jednou budou muset postrádat, a to od oběda až do chvíle, kdy dámy samy usoudí, že uzrál čas vrátit se domů.

Pro Vivi to na domácí frontě nebyl velký problém, protože děti neměla a přítel Greg si naplánoval celodenní trénink na kriketovém hřišti v Lord’s. Máma byla naštěstí daleko a v práci jí šéfovala Trudy Mack-Silverová, jedna z PraHolek, takže tam to bylo bez diskuse. Ne že by Vivienne neměla do čeho píchnout; jakožto seniorní podniková právnička ve FAberlin Investments měla pracovní stůl i veškeré poštovní kanály trvale zavalené urgentními požadavky všeho druhu. Postupem času se naučila nekonečnou lavinu úkolů třídit podle priorit, přesto nad nimi často seděla dlouho do noci nebo jim musela obětovat celý víkend. Nevadilo jí to. Svou práci zbožňovala, stejně jako vyšší management firmy. Občas byli tvrdí, jindy špatně naladění, bezohlední a leckdy se uchylovali k sexismu, ale i v těchto vypjatých chvílích bedlivě naslouchala, vystupovala sebevědomě a učila se od těch, na jejichž pozice si brousila zuby.

„Ty se jen tak nedáš,“ slýchala často od Trudy bezprostředně po jednom z těch vyhrocenějších vyjednávání nebo po ostré konfrontaci. „Váží si tě pro to. Jedině tak tě budou poslouchat, a jestli neuděláš nějakou botu, do třiceti povedeš celé právnické oddělení.“ Trudy by vůbec nebyla proti, protože sama takové ambice neměla. Byla spokojená tam, kde byla, jedině tak mohla být svému Brunovi vzornou manželkou a nonstop taxi mámou pro Nicka a Deana.

No a co bylo nejdůležitější, Vivi se probudila do svých sedmadvacátých narozenin, což jen nahrálo tomu, aby právě dnes uspořádaly PraHolky – absolventky právnické fakulty – sraz běžkyň. Na kombinované oslavy už byly zvyklé; vzhledem k jejich pracovní vytíženosti to byl jediný způsob, jak zajistit, aby se na nic a nikoho nezapomnělo.

Vivi odhrnula bleděmodrou proužkovanou přikrývku, postavila se a opět protáhla své ztepilé tělo, kam až jí jejích bezmála sto osmdesát centimetrů umožňovalo. Prohnula záda a lenivě se otáčela trupem ze strany na stranu, aby se procvičila. Na maraton už nějakou dobu trénovat nemusela, takže tělo měla lehce ochablé, což Greg schvaloval, protože mu to připadalo ženštější a ladnější, ba dokonce přitažlivější. Měl slabost pro boubelky, takže vůbec nechápala, jak ho svou štíhlou figurou mohla zaujmout. Nicméně jejich vztah trval už několik měsíců, a byl natolik volný, aby přátelům nedali záminku dychtit po závratných novinkách. Dítě. Svatba. Nebo něco tak prachobyčejného jako společné bydlení.

Ačkoliv se nejednalo o vážnou známost, Vivi musela uznat, že klofla parádní kus. Greg byl sportovec, vtipný, ohromně inteligentní a s báječnými konexemi ve světě financí, za něž vděčil své movité rodině, která vlivné kontakty pěstovala už od nepaměti. Stačilo, aby otevřel pusu, a každý okamžitě poznal jeho vysoké postavení; Vivienne však silně pochybovala, že by její veskrze obyčejné kořeny byly na překážku. Nezdálo se, že by Greg byl nějaký snob. A přesto ho dosud neseznámila se svou rodinou, která stále ještě žila v nemožném zapadákově na pobřeží, jenž byl Vivienne domovem až do jejích osmnácti let.

Během studií na vysoké se posunula dál, změnila perspektivu a stala se součástí světa, který se diametrálně lišil od prostinkého způsobu života, jaký do té doby znala. V jádru se však nezměnila, stále zůstávala tou věčně optimistickou Vivi, které děda neřekl jinak než Vivi-živel. Svou přezdívku si vysloužila díky lásce k životu a k lidem, zejména pak k dědovi a Babibelle, tak říkala své babičce Belle. Vivi zbožňovala i svého mladšího bratra Marka, teď už devatenáctiletého mladíka, a v neposlední řadě také svou matku Ginu, o jejíž lásce ani v nejmenším nepochybovala. Jejich vzájemný vztah byl však tou nejkomplikovanější a rozhodně frustrující částí Viviennina světa, takže se doma ukazovala jen zřídka. Příliš dlouho se pokoušela odemknout matčino srdce a odkrýt všechna jeho tajemství, a proto se teď Vivienne raději vyhýbala pocitům zmatení a rozpolcenosti, jež v blízkosti matky pokaždé zažívala.

Tohle svěží jarní ráno však nechtěla na nic z toho myslet, nicméně čekala, že co nevidět se rozdrnčí telefon s obligátní narozeninovou gratulací z domova. Pošťák jí pak určitě do schránky hodí narozeninové přání od mámy a v průběhu dne jí cinkne esemeska se vzkazem typu Doufám, že si užíváš parádní den, ale pití jen s mírou. Jen dárku se nedočká, protože ty jí máma přestala kupovat už před lety, měla pro to jednoduché vysvětlení: „Ničím se ti nikdy nezavděčím, tak nač plýtvat penězi? Sama si řekni, až budeš něco chtít.“

To byla celá Gina. Ve svých šestačtyřiceti to byla šarmantní a úspěšná podnikatelka s báječným smyslem pro humor a spoustou přátel, ale v záležitostech, které volaly po spontánnosti a nadhledu, dokázala být ryze praktická. (Nečekaná cesta do Benátek před pár lety však byla důkazem toho, že když máma chtěla, tak uměla sršet nápady a jednat impulzivně.) K oslavám obecně však Gina přistupovala zdrženlivě a nějaké citové výlevy rozhodně nebyly na pořadu dne. Ve skutečnosti byla šílenou sbírkou protikladů, protože dokázala být ohromně zábavná a večírky rozjížděla vždycky naplno. Změna nastala, když se před devíti lety rozešli s Gilem, Viviiným otčímem a Markovým otcem. Skvělý a úžasný Gil, který i po rozchodu zůstal nedílnou součástí jejich životů, jen s tím rozdílem, že už nebydlel s mámou – pokud někdo někdy dokáže jejich prapodivný vztah pochopit, musel by vidět Gině do hlavy tak, jak se o tom Vivi nikdy ani nesnilo.

„Mě se neptej,“ odpovídala zoufale Babibella, když k rozchodu došlo. „Tvé mámě jsem nikdy moc nerozuměla, to přece víš. A dokud žil ještě děda, byl z ní v jednom kuse na mrtvici.“

„Přesto jsi ji nikdy nepřestala mít ráda a stála jsi při ní,“ podotkla Vivienne. Prarodiče tu pro ně vždycky byli – pro ně všechny.

Babibella ani děda už tu však být nemohli. Děda podlehl rakovině, když bylo Vivi šest, a Babibellu před čtyřmi lety při velikonoční pochůzce do města srazil opilý řidič.

I to byl důvod, proč se Vivi cítila provinile, že k mámě nejezdí častěji. Ginu ta náhlá ztráta doslova zdrtila – ostatně je všechny, včetně Gila. Utěšovat Ginu však bylo jako objímat kaktus. Kdykoliv k ní někdo projevil vřelé city, začala být pichlavá a nesvá. Prahla po náklonnosti, jenže pak jako by nevěděla, jak s ní naložit.

Byla záhadou obalenou v záhadě a ukrytou v tajence. Přesně taková byla její máma, a dokonce i láskou zaslepený Gil musel uznat, že to s ní není lehké.

Natáhla se pro vyzvánějící mobil, a když zjistila, že je to jedna z PraHolek, nechala hovor spadnout do schránky. Ze všeho nejdřív se potřebovala osprchovat a pak zajít k Maxovi pro americano a něco sladkého, aby se nastartovala do nového dne. Kdyby ji marně sháněla máma, nejspíš by usoudila, že Vivi šla běhat, nebo je u Grega, nebo zkrátka ještě spí a telefon má ztlumený. Rozhodně by si nedělala starosti, to nebyl Ginin styl, třebaže hluboko vrytá vráska mezi jejíma krásnýma očima prozrazovala, že starosti ji už odedávna provázejí na každém kroku.

Uvědomuje si to?

Podle Vivi nejspíš ano, ale ať už její úzkost pramenila z čehokoliv – a možná toho bylo víc najednou –, bedlivě si to střežila, jako by pouhá zmínka o podstatě jejích problémů mohla uvnitř jí samé něco zlomit a všechno by se náhle sesypalo.

Vivi stála před vytápěnou dvoudvéřovou galerkou s kulatými žárovkami, protáhla obličej a procvičila čelist. Nejspíš spala v dost nezvyklé poloze, bolelo ji za krkem a celková ztuhlost jí připomněla, že by se měla začít zase pořádně hýbat. Alespoň už se jí lépe dýchalo. Takže ať už za poslední tři týdny během svých několika letů chytla cokoliv, nejspíš se toho konečně zbaví.

Všichni se shodovali na tom, že je mimořádně krásná. Díky svým mandlovým očím barvy letního nebe a plným, odulým rtům (její popis) byla tak uhrančivá, že by podle jejích kamarádek dokázala zhypnotizovat lidi na padesát metrů. Sametová, olivová pleť, vystouplé lícní kosti a světle hnědé vlasy, jež připomínaly bouřlivé vlnobití a rozpustile jí dopadaly na tvář a krk.

Teď zrovna to měla šíleně zacuchané a pod ospalýma očima se jí rýsovaly zbytky řasenky z předešlého večera.

Předešlý večer?

Aha, no jasně; v kanceláři se zdržela skoro až do půlnoci poté, co ráno dorazila po celonočním letu z New Yorku. Jednalo se o bleskovou návštěvu Velkého Jablka, a to doslova: jedno jednání, pak nezáživná večeře u steaku v Bobby Van’s a noc v hotelu Beekman.

Přes pyžamové šortky si natáhla tepláky a na tílko navlékla tričko, načež vklouzla do starých pantoflů a poslala Maxovi esemesku se svou objednávkou. Než odešla, v rychlosti ještě zkontrolovala maily, aby se ujistila, že přes noc nezačalo nic hořet. V klidu pak zamířila do rozlehlé kuchyně a obýváku v jednom a spokojeně vzdychla, celý pokoj se doslova topil ve sluneční záři.

Zbožňovala tenhle byt až k zbláznění. Vysoké štukové stropy, dlouhé okenní tabule a nádherně vzdušné pokoje – celé dva, a k tomu koupelna propojená s komorou – neuměla si představit, že by žila kdekoliv jinde. Každopádně to byl jeden z důvodů, proč se s Gregem ještě nesestěhovali. Pro dva to bylo malé, a navíc by byli blázni, kdyby chtěli bydlet zrovna tady, když jeho dvojdomek u promenády ve Wappingu byl minimálně třikrát tak velký a, řečeno jazykem realitních agentů, mnohem žádanější. Gregovi to tam navíc díky otci patřilo, zatímco její georgiánský byteček nedaleko Hollywood Road v Chelsea, v patře a s výhledem do ulice, byl pouze pronajatý. Ne že by si nemohla dovolit hypotéku, vydělávala dost na to, aby utáhla obrovské splátky. Problém však byla záloha, která byla pro byty v této oblasti – a vlastně kdekoliv v Londýně – nad její síly, a to hlavně vinou její rozmařilosti. Jejím známým zálohu financovala MTB – Mámina a Taťkova banka –, její máma by však bezmála šesticifernou sumu dala dohromady jen stěží. Musela by prodat dům nebo svůj kadeřnický salon, a i kdyby to byla ochotná udělat (což nebyla), Vivi by to nikdy nedopustila. Matka se však – poté, co odmítla Gilovu výpomoc – vydala takřka z veškerých úspor, aby přispěla na zálohu pronájmu Viviina bytu. Už během prohlídky bytu s Vivi totiž pochopila, že její dcera si to místo zamilovala, a tak jí chtěla pomoct. Od té doby, tedy zhruba za čtyři roky, jí Vivi splatila téměř dvě třetiny celé částky, takže matčino konto vypadalo koncem loňského roku veseleji než kdy dřív, a to i díky úrokům, které Vivi k půjčce přihodila.

Ztuhlost ji neopouštěla, takže se ještě párkrát protáhla, než s telefonem a peněženkou v ruce vyšla z bytu na šachovnicovou dlažbu haly, kde stálo zaparkované kolo a kolečkové křeslo jejích sousedů, kteří bydleli nad ní. Na zdech viselo několik obrazů, všechny od milounké a talentované Maryanny, která ve svém podkrovním ateliéru rázovala jako šelma chycená v tvůrčím transu. Ačkoliv se jednalo o nerozluštitelná a diskutabilní plátna (Maryannin popis), Vivienne už jim stačila propadnout. Koupila si od Maryanny už dva obrazy, které nechala viset v chodbě, aby se jimi mohli kochat i ostatní nájemníci nebo kdokoliv další.

Veliké vstupní dveře s barevnou vitráží a nablýskanou mosaznou schránkou na dopisy se pyšnily vznešeností typickou pro vladařská sídla, a stejně působila otevřená hala s dórským sloupovím a zdobnými zimostrázy ve vysokých žulových květináčích. Podél schodů vedoucích k chodníku se táhlo úzké černé zábradlí, jež se na konci stáčelo do pravého úhlu, aby kolemjdoucí drželo dál od domu a chránilo tak podzemní byty.

Kavárna U Maxe byla hned vedle, a zatímco před rozevřenými dvoukřídlými dveřmi stála hrstka tuctových stolků, v palmami zaplněném interiéru si zákazníci hověli v kožených křeslech či měkkých pohovkách a ovíval je příjemný jarní vánek. Na to, že byl víkend a sotva devět ráno, bylo tam pěkně živo.

Když si Vivi vyzvedla svou objednávku – pro dnešní oslavenkyni gratis, trval si na svém Max – a vysekla pukrle štamgastům z Řecka, kteří jí na Maxův popud zapěli narozeninovou charoumena genethlia, vyběhla za vytrvalého pípání esemesek zpátky do bytu.

Zatím jich dorazilo pět. Ještě celá udýchaná si je pročítala a přitom usrkávala kávu a vzpamatovávala se ze závrati. Uvědomila si, že naposledy jedla předchozí den v poledne, takže se s chutí zakousla do skořicového šneka a zapnula rádio. Zprávy nikdy pořádně nevnímala, ale byla zvyklá na zvukovou kulisu v pozadí, a když ji to omrzelo, zapojila k telefonu bedničky a pustila si své oblíbené hity.

Esemesky začaly chodit jedna za druhou, většinou od PraHolek: Trudy, Shaz, Saanvi, Sachi a Becky, které se na ni všechny už moc těšily. Překvapivě přišel i vzkaz od Michaela (výkonného ředitele FAberlinu) a pak jeden od Grega.

Hezky si to dneska užij. Večeře s Carlou a Seamusem ve středu ok? Sushi?

Říkala si, že ve středu už možná něco má, takže si v duchu poznamenala, že mu dá později vědět. Potom dojedla šneka a zběžně prolétla poštu, která přišla, když byla v New Yorku.

Nejdřív práce, potom zábava, tím se řídila, i když poslední dobou zůstávalo jen u práce. Páni, dnešní pařbu potřebuje jako koza drbání!

Uvědomila si, že máma se ještě neozvala, takže se akorát chystala vytočit její číslo, když zafungovala telepatie. „Čau, mami,“ zašvitořila, když hovor přijala. „Vzpomněla sis!“

„Vzpomněla na co?“ opáčila matka.

„Vtipné. Chystáš pro nás dvě nějaký stmelovací pobyt v luxusních lázních, nebo mám spíš čekat kartáč na záda náhradou za ten, co se zlomil?“

„Zlomil se? To ani nevím. Můžu ho reklamovat.“

„Kdybych nevěděla, že jde o vtip, myslela bych si, že jsi divná.“

„To si myslíš i tak. Co máš na dnešek v plánu?“

„Oběd s PraHolkami v Beaufort House. Nejspíš se to protáhne do pozdního odpoledne.“

„No, tak hlavně žádné trapasy. Alkohol je na trapasy machr.“

Vivienne pantomimicky naznačila blá blá blá a s úsměvem se zeptala, „A co máš dneska ty?“

„Práci, co jiného? Víš přece, že o sobotách mám vždycky plno a Jan včera skončila, takže nemám nikoho na recepci. Budu úplně vyřízená, až dneska skončíme, takže mám štěstí, že večer nic nemám.“

Pro matku to byla celkem běžná věc. Od rozvodu nebyla zrovna moc společenská, Gil se však kvůli ní neváhal trmácet osmdesát kilometrů, jen aby ji mohl brát pravidelně na večeři. Zvláštní, Vivienne si však neustále opakovala, že je to matčin život, nikoliv její, a jestli si Gina s Gilem zvolili vztah na dálku bez jasně vymezených výhod, byla to čistě jejich věc.

„Uvidíš se dneska s Gregem?“ zajímala se Gina.

„Ne, ale zítra spolu jdeme na oběd s přáteli. Nejspíš to ale zruším. Mám toho teď v práci tolik…“ Podívala se, od koho přišla další zpráva. „Nezlob se, mami, už musím jít,“ řekla. „Zase pak zavolám, jo?“

Nastala krátká odmlka, během níž Vivi přemítala, zda mámu ranila, nebo jen otrávila, dost možná obojí. „Jestli budeš mít čas,“ odpověděla Gina. Do tónu se jí vkradl nepatrný povzdech, který prozrazoval, že po všech těch letech už je na rychlé ukončení hovoru zvyklá. A kdo mě to asi naučil? pomyslela si na svou obranu Vivi, když hovor ukončila. Matka ji přerušovala telefonáty celý život.

Příchozí textovka byla od Michelle, Viviiny nejlepší kamarádky už od jejich pěti let. Byly s Michelle něco jako sestry až do okamžiku, kdy se jejich cesty nenávratně rozešly. Vivi odjela studovat do Londýna, zatímco Michelle zůstala v Kesterly, brzy se vdala a založila rodinu. V kontaktu zůstávaly právě kvůli událostem, jako byly narozeniny, a tu a tam si vyměnily nějaké ty esemesky, ale vídaly se jen sporadicky, přestože Vivi byla kmotrou obou Michelleiných dětí. Kdysi jí to odloučení rvalo srdce, a svým způsobem tomu tak bylo doteď, ale život, ambice, mateřství a další rozporuplné nároky je zkrátka zavedly jinými směry.

Michelle nikdy nezapomněla Vivi popřát k narozeninám a Vivi zoufale toužila, aby mohla říct totéž. Často však posílala esemesku pozdě a přání ještě mnohem později. Zato s dárky se vždycky vytáhla, zejména s těmi pro děti, a Michelle jí pak vždycky posílala fotky, aby věděla, jak nadšeně děti přijaly novou hračku, knížku nebo předražený značkový obleček.

Všechno nejlepší! Užij si báječný den. Všichni tě moc pozdravují. Co máš v plánu? Jsi teď vůbec v UK?

Vzpomněla si, že naposledy ji esemeska od Michelle zastihla v Dubaji a nemohla se přestat sama sebe ptát, jestli její život Michelle skutečně imponuje. Nejspíš nijak zvlášť, protože Michelle si na ambice nikdy nepotrpěla a rozlítané dny, tolik odlišné od těžkopádného a předvídatelného života v Kesterly, ji nevábily. Nebyla by to však Michelle, kdyby se o každého upřímně nezajímala: vždy byla laskavá, ohleduplná, zábavná a pro každou špatnost. Měla úžasnou schopnost vyvolat v člověku pocit důležitosti, ba dokonce výjimečnosti, a to i přesto, že už spolu dávno nesdílely dívčí sny. Báječný dar! Vivi toužila být také taková, ale kdykoliv se pokusila soustředit se jen na osobní život, něco do toho přišlo a bylo po plánech.

Odepsala: Díky za přáníčko. Jsi zlatíčko! Teď Londýn. Večer s PraHolkami v Beaufort House. Bude prča. Znala vůbec Michelle Beaufort House? O PraHolkách už slyšela, ačkoliv by si asi nevybavila jejich jména. Samozřejmě věděla, že to teď byly Viviiny nejbližší kamarádky, stejně jako u ní to byl Sam, její manžel.

Podstatné bylo, že během dospívání tu vždycky byly jedna pro druhou. Na tom už se nemohlo nic změnit. Vivi jen doufala, že se jejich cesty nikdy nerozejdou úplně, což se mohlo velmi snadno stát.

Skopla z nohou žabky a chystala se pustit do čtení dalších textovek, když Michelle napsala znovu. Millie ti vzkazuje, že její bráška by se měl jmenovat Ijáček, protože hýká jako osel.

Vivi propukla v hluboký hrdelní smích, načež si psaly ještě dalších několik minut, jako že jí pětiletá Millie posílala zprávy o svém novém poníkovi a voňavém dárku, který s maminkou Vivi poslaly.

Deset minut nato Vivi už stála ve sprše a s očima zavřenýma na sebe nechala stékat silný proud teplé vody. Tváří ke sprchovým hlavicím se otáčela, načež se zakymácela a musela se opřít rukou o zeď. Myslela na své roztomilé kmotřence, Millie a Ashe, a jaká je to škoda, že s jejími dětmi (až je jednou bude mít, což hned tak neplánovala) budou věkově tak daleko od sebe. Nehledě na to, že pokud zůstane v Londýně a kmotřenci v Kesterly, tak nejspíš nikdy nebudou mít možnost se pořádně poznat. To byla dost depresivní představa, když uvážila, jak blízké si s Michelle vždycky byly. Ledaže by se vdala za někoho, kdo by byl ochoten žít v Kesterly, což prakticky nepřicházelo v úvahu. A stejně tak nepředpokládala, že by se Sam vzdal své stavební firmy a Michelle zpřetrhala všechny vazby, které v Kesterly má, jen aby se přestěhovali do Londýna.

Před odchodem Vivi vyřídila ještě další tři hovory od přátel a stihla se objednat na manikúru s shellacem na pondělí v osm večer. Měla by se také co nejdřív objednat ke kadeřníkovi, protože to nahodilé vlnobití kolem její tváře a krku se začalo vymykat kontrole.

Hodila na sebe roztrhané džíny, vklouzla do sandálů a v koženém křiváku do pasu vyrazila do Beaufort House. Byl by hřích trčet doma v tak nádherném počasí, a málem by se roztančila, když s ním v městských uličkách srovnala svůj lehký krok.

Zabočovala právě do Fulhamské ulice, když se jí znovu rozezněl telefon. Jakmile zjistila, že volá její nevlastní bratr Mark, hovor bez meškání přijala. „Ahojky! Cože jsi tak brzy vzhůru?“ křičela do telefonu.

„Telefonát hned po ránu,“ zabručel. „Dělal jsem do čtyř do rána a v pět začínám nanovo, ale to nikoho nezajímá.“ Jakožto student tělovýchovné fakulty Univerzity v Birminghamu si po večerech přivydělával v baru Žejdlík a klavír, aby měl nějaké to kapesné. Jeho táta, Gil, hradil značnou část ostatních nákladů, včetně nájmu a menšího auta, se kterým se Mark proháněl po městě. „Všechno nejlepší,“ řekl se zívnutím.

„Díky. Takže máma už ti volala, aby ti to připomněla?“

„Že váháš. Nezapomněl jsem, jen by to muselo počkat, až bych se vzbudil. Už jsi zpátky z New Yorku?“

„Od včerejška. Ve středu mě čeká Singapur.“ No ovšem! Proto nemůže s Gregem a ostatními na sushi. Ještě si bude muset v diáři ověřit, co dalšího ji v tom týdnu čeká. Chvíli počkala, až utichne sanitka, která zajížděla k pohotovosti pro oblast Chelsea a Westminsteru, a pak přešla silnici. „Ukážeš se někdy v Londýně? Už ani nevím, kdy jsme se viděli naposledy,“ zjišťovala.

„Na Vánoce,“ připomněl jí, „ale chápu, že ti chybím. To je běžná věc. Stává se mi to v jednom kuse.“

„Kolik srdcí jsi zlomil za poslední týden?“ smála se.

„Už to ani nepočítám, ale hele, copak někoho zajímá to moje?“

„To tvoje otrlé monstrum? Myslím, že si poradí samo.“

„To zabolelo. Jak se má Greg? Ukážeš nám ho vůbec někdy?“

„Má se fajn. Vlastně jsem ho neviděla už…“ snažila se přemýšlet. „Nějakou dobu už to bude. Dostal ses nakonec na ten Pohár šesti národů?“

„To si piš. Ten chlap je génius. Za lístky už jsem mu mimochodem poděkoval.“

„Paráda. Šel s tebou Gil?“

„Jasně. Potom jsme jeli zpátky do Kesterly a vzali jsme mámu na večeři, aby si nepřipadala odstrčená.“

Vivienne se musela smát.

„Pochlubila se, že začala běhat?“ ptal se Mark.

„Kecáš.“

„Ne, párkrát jsem vyrazil s ní, když jsem tam byl. Je docela ve formě, ale to se asi dalo čekat, když chodí pravidelně cvičit. Podle táty s tím začala proto, aby si mohla zaběhat s tebou, až přijedeš, nebo si s tebou bude chtít střihnout maraton.“

A přesně proto, pomyslela si Vivienne, se v mámě jeden nevyzná. Neřekne mi o tom ani slovo, přestože to se mnou nejspíš skutečně souvisí, přesně jak říká Gil, protože všechno vždycky s někým souvisí – když ne se mnou, tak s Markem nebo Gilem, a pak zase se mnou …

„Poslyš,“ řekla Markovi, „nechám tě ještě trochu vyspat před šichtou. Brzy si zavoláme. Měj se.“

„Nápodobně,“ a zavěsil.

Prodírala se zalidněnou Beaufort Street a kontrolovala telefon, zda jí za posledních pár minut nepřišly nějaké další zprávy. Pár ano: narozeninová přání od kolegů a přátel, a také od Gila, který jistě poslal taky květiny, jak měl ve zvyku.

Jediný, o kom věděla jistě, že od něj ani dnes, ani nikdy jindy nic nepřijde, byl její skutečný otec.

Vyhlášený Beaufort House se nacházel ve čtvrti World’s End v Chelsea, na rohu Beaufort Street a slavné King’s Road. Vivienne ta oblast připadala stejně vzrušující jako City, kde pracovala, i když z úplně jiného důvodu. Tady se to točilo kolem společenského dění, kosmopolitního života a multikulturalismu. Nabídky restaurací zde byly stejně rozmanité jako cizokrajné ingredience, z nichž vařily, módní kreace šokovaly nejen cenovkou a interiéry značkových obchodů nezapřely tvůrčího génia. Nic nemohlo být ve větším protikladu k její domovině s nezáživnými předzahrádkami, obchody s rybou s hranolky a projížďkami na oslících. Musela však uznat, že i Kesterly mělo své kouzlo, jen ne dost uhrančivé na to, aby jí v osmnácti zabránilo vypravit se s nadšením a mírnou nejistotou do Londýna. Odjakživa si přála bydlet v hlavním městě, a chtěla tvrdě studovat a získat lukrativní práci, která by jí otevřela dveře do dalších světů, aby konečně získala pocit výjimečnosti a ucelenosti, po němž vždy toužila.

Zažívala to každý den, někdy jen po kapkách, jindy plnými doušky. Úspěch jí stoupal do hlavy stejně rychle jako šampaňské, které s kamarádkami vždycky bouchly na oslavu, ovšem ze všeho nejvíc ji nakopávalo uspokojení z toho, že přelstila protivníka nebo pomohla dotáhnout dlouho připravovanou fúzi. Příliš jí nedocházelo, jak moc si jí ostatní váží jako kolegyně a kamarádky, takže se dmula pýchou a zářila radostí, když se jí po příchodu do prostorného baru v Beaufort House dostalo tak vřelého přivítání.

„No, to je dost!“

„Všechno nejlepší!“

„Šampus je na tebe.“

„Podejte někdo téhle bohyni sklenku.“

Všechny PraHolky už tam byly, seděly na svém obvyklém místě u okna, a jakmile Vivienne přistála šampuska v ruce, celá místnost jako by sborově spustila: „Hodně štěstí, zdraví!“

Potěšilo ji a zároveň pobavilo, že jí naprosto neznámí lidé kynou a zvedají sklenku, zatímco několik zaměstnanců obsluhy kolem tančí s další várkou šampaňského.

Když veselí ustalo, rozesmátá Vivienne usedla na židli, kterou pro ni děvčata držela volnou. Potom užasla a rozesmála se ještě víc, když Trudy ukázala na hromadu dárků na opačném konci polstrované lavice.

„Všechny jsou pro tebe,“ prohlásila Trudy nadšeně.

„Jedna za všechny, všechny za jednu!“ zvolala Sachi a i z těch několika slov byl cítit její podmanivý francouzský přízvuk.

Saanvi, která pro své černé vlasy a výrazné rysy působila stejně exoticky jako stejnojmenná indická bohyně, začala dárky postupně podávat. Saanviin o dost starší manžel vedl globální makro hedgeový fond, takže Saanvi nedávno povýšila na vedoucí týmu kvantitativní analýzy rizik.

„Tak kolika karáty se Greg vytáhl?“ zajímala se Shaz, právní zástupkyně jejich dceřiných firem v Austrálii. Shaz úřadovala převážně z Frankfurtu, ale do Londýna pendlovala neustále.

„Tipuju ho minimálně na sedmičku,“ smečovala Vivienne, a vyprovokovala tak další cinkání skleniček, když si na tu vyhlídku přiťukly.

Z dob studií je spojovalo tolik, že se až zdálo, jako by předtím nebylo nic. Nikdy jedna druhou nesoudily; vždycky si byly oporou, protože si rozuměly a věděly, jak je jejich vzájemné přátelství důležité.

PraHolky byly jako její druhá rodina, přístav, kde čerpala sílu a získávala pocit bezpečí; exkluzivní síť, díky níž bylo možné všechno.

„Budeš ve čtvrtek v Singapuru?“ chtěla vědět Trudy.

„Odlétám ve středu,“ řekla na to Vivi.

„Slyšelas to, Saanvi?“ tlumočila Trudy. „Ve středu letí do Singapuru.“

„Paráda,“ odpověděla Saanvi vítězoslavně. „Pošli mi detaily a já si zkusím zabukovat stejný let. Kde budeš bydlet?“

„Ještě nevím,“ odpověděla Vivienne, „ale napíšu ti to do mailu. Páni, co to je?“ Ze sametově proužkované krabice s diamantovými cvočky a saténovou mašlí vytáhla cosi heboučkého a jemňounce růžového. „No, to mě podržte. Hedvábné pyžamo z butiku Myla. Vždycky jsem po něm toužila…“

Trudy jen rozhodila rukama. „Tak to je ohromná náhoda,“ hrála svůj úžas.

Vivienne si přitiskla dlaň na prsa, když se tomu divadélku smála, načež se nahnula, aby kamarádku objala. Odkašlala si, aby se pokusila uvolnit svíravý pocit na plicích, načež se vrátila k rozbalování ostatních dárků.

Od Saanvi dostala dva poukazy na celodenní lázeňskou péči v Thermes Marins v Monte Carlu. „No, páni!“ zapištěla Vivienne, docela ohromená. „Tam jsme nebyly od promoce. To je báječné.“

„Teď otevři tenhle,“ nabádala ji Sachi, „najdeš tam poukaz na dvě zpáteční letenky do Nice – a ještě jednu maličkost navrch.“

Ukázalo se, že tou maličkostí je noc v Hotel de Paris.

„Teď už si musíš jen vybrat,“ upozornila ji Trudy, „kterou z nás vezmeš s sebou.“

„Proboha,“ ohradila se Vivienne, „copak to jde? Nemohly bychom sladit diáře a vyrazit tam všechny?“

„To je nejlepší nápad, jaký jsem za celý den slyšela,“ souhlasila Shaz a dolila sklenky.

Zatímco se Vivienne zapojila do všeobecného veselí, znovu si tiskla ruku na prsa, jako by ten tlak mohl rozehnat přetrvávající bolest. Měla by něco sníst, než do sebe hodí další šampaňské, jinak ji čeká další závrať. Natáhla se pro lososovou jednohubku a hodila si ji do pusy. Zabralo to, takže si hned vzala další.

Shaz se jí na něco ptala, ale její hlas najednou zněl, jako by mluvila pod vodou. Nato se zase vynořil nad hladinu. „Vivi! Jsi v pořádku?“ ptal se jí.

Vivienne se zasmála. „No jasně,“ ale místnost se začala potápět a kymácet jako loď zmítaná bouří, a když chtěla pozvednout sklenku, zjistila, že nemůže pohnout paží. Uvědomila si, že ji bolí celé tělo a ta bolest se jí zahryzává do srdce…

„ Vivienne!“ zakřičel někdo. Nejspíš Saanvi.

„Proboha!“ čísi ruce ji držely za paže. „Omdlévá! Potřebuje na vzduch…“

Vivienne zkřivila tvář ve snaze popadnout dech. „To ne… Já…“ zasípala.

„Má úplně modré rty… Ach, bože! Vivienne!“

„ Pomoc! Pomozte nám někdo.“

Vivienne se stále pokoušela nadechnout.

„Pusťte mě k ní. Jsem doktor, odstupte trochu.“

Objevila se mužská tvář, zastřená a temná, v těsné blízkosti.

„Zavolejte sanitku,“ vyštěknul. „Hned! Jak se jmenuje?“

„Vivienne.“

„Vivienne,“ řekl naléhavě. „Teď vás položím…“

Snažila se poslouchat, nebo se i zasmát, protože to bylo směšné, no ne? Nebo možná trapné… Nezdálo se to být skutečné, ale tolik to bolelo…

„Dýchejte zhluboka,“ říkal, když ji okamžitě položil na zem. „No tak, Vivienne, to zvládnete. Nádech, výdech. Nádech, výdech.“ Pěstí jí bušil do hrudi.

Snažila se. Nádech… Byl to hrozný rachot. Spěch, škubnutí, křupnutí… „Mami,“ zamumlala slabě.

„Nádech, výdech.“ Svět potemněl. Ten muž jí nepřestával tlačit na prsa… „Neodcházejte!“ křičel vztekle. „Vivienne! Neodcházejte!“

KAPITOLA 2

SHELLEY

Léto 1984

Byl to ztřeštěný nápad.

Každý to říkal.

Kamarádi, rodina, dokonce i Shelley s Jackem, kteří s tím nápadem přišli, měli za to, že jim přeskočilo, ale, tamtadadá, stejně do toho šli. Proč také ne? Na farmě v Deerwoodu trávili prázdniny už jako malí pulci, jak jim přezdíval Shelleyin strýček Bob. Když trochu povyrostli, vypomáhali ve stodole a hráli si se všemi zvířaty, jako by to byli domácí mazlíčci – a každé báječné sousto z domácí pekárny tety Sarah si vychutnávali jako tu největší lahůdku na světě.

Postupem času Jack i Shelley začali trávit prázdniny i jinde, vždy však s láskou vzpomínali na svá idylická léta na farmě. Žádné místo pro ně nemělo takový význam, protože právě v Deerwoodu se jejich dětské přátelství v dospívání vyvinulo v rozpačitou a tápající romanci. Právě tam také tehdy čtrnáctiletý Jack požádal Shelley poprvé o ruku. (Požádal ji potom ještě několikrát a ona vždycky nadšeně souhlasila. Občas si to zkrátka zopakovali jen tak pro radost.) Jack dokonce přísahal, že Deerwood je magický, a Shelley, jejíž tetě se strejdou farma patřila, ho v tom utvrzovala.

Jack vyrůstal ve dvojdomku vedle Shelley, v pochybné ulici s domy z červených cihel v Ealingu. Kamarádili se už odnepaměti, takže nikoho ani nepřekvapilo, když se hned po vysoké vzali. Tou dobou už byl Jack vystudovaný veterinární chirurg a Shelley učila na základní škole v západním Londýně.

S menším přispěním Jackových rodičů dosáhli na zálohu dvoupokojového bytu v Brentfordu a do roka se jim narodila Hanna. Druhá holčička, Zoe, přišla na svět o osmnáct měsíců později, v tentýž den, kdy princezna Diana porodila prince Williama. Byli šťastní, spokojení a nic jim nescházelo, protože Jack byl jako veterinář stále žádanější a Shelley zase plně zaměstnávalo, ba dokonce zcela uspokojovalo, mateřství na plný úvazek.

Pak zemřel strýček Bob a následoval tak tetu Sáru, která zesnula o čtyři roky dříve. Shelley s Jackem s úžasem zjistili, že Bob se Sárou přenechali farmu v Deerwoodu, stejně jako všechny úspory, právě jim.

„Proč to strýček nedal tobě?“ ptala se Shelley svého otce, stále ještě vyvedená z míry tím nenadálým zjištěním, které na sebe postupně začínalo brát podobu mírného vzrušení.

„Jsi přece jeho bratr.“

„Farmařina není nic pro mě,“ rozchechtal se otec, „a Bob to moc dobře věděl.“

„No, to ani pro mě,“ poznamenala Shelley. „A pro Jacka jakbysmet.“

„Jo, jenže Bob věděl, jak to tam máte rádi, a jedině na tom jim se Sárou záleželo. Vím jistě, že to byl její nápad, a když se pak Jack dal na veterinu, bylo rozhodnuto. Dědictví každopádně není ničím podmíněné. Můžete to klidně prodat a pořídit si za ty peníze větší dům, nebo je dát stranou holkám na studia.“

Jack se Shelley na sebe pohlédli a bez jediného slova poznali, co se tomu druhému honí hlavou, jen se o to zatím nehodlali dělit s kýmkoliv dalším.

Za půl roku přesídlili na kopcovitý venkov jakožto hrdí majitelé polorozpadlého domu, kam příšerné táhlo a trochu zatékalo, několika zchátralých stodol, půlky cihlové kůlny (ta druhá se zhroutila a bezvládně ležela na hromádce u samých základů). Patřilo jim pětasedmdesát akrů neobdělávaných polí a bezpočet potůčků, které jimi protékaly svižně i líně. Vlastnili prastaré lesy, které kdysi sloužily Shelley a Jackovi jako hřiště i tábořiště, ale teď byly prolezlé svlačci a ostružiníky. A ještě získali bůhvíkolik kilometrů přerostlých živých plotů, ztrouchnivělých vrat a zanesených struh. Dále jim přináleželo pět potrhlých ovcí rozličného věku (plemeno budou muset teprve zjistit, čtyři ovčí samice a jeden vykastrovaný zakrslý beran), deset rozjařených slepic, které hojně nesly, tři elsberské kachny, které snášely o sto šest (alespoň tak jim to řekli, na důkaz si museli počkat), křeček, kterého si přivezli, a postarší pes, border kolie jménem Pinďa, jehož si všichni hned oblíbili a okamžitě ho přejmenovali na Punťu. Bylo tam také spousta nářadí, s jehož účelem se museli teprve obeznámit, prastarý traktor bez volantu, rozbitý přívěs, Land Rover z šedesátých let, který měl najeto víc, než kolik měl tachometr čísel, asi dvě desítky smotaného pletiva a uvnitř tolik nábytku, že by to licitátora zaměstnalo na celé týdny.

Shelley a Jack byli čerství třicátníci, takže překypovali elánem a vírou v sebe sama – i jeden v druhého –, což bylo předpokladem pro to, aby tohle místo přetvořili ve vysněný domov, prosperující farmu a ráj pro jejich holčičky. Jakmile Hanna se Zoe na farmu přijely, byly plné vzrušení a úžasu. Očekávaný příchod další sestřičky nebo brášky nebyl ani zdaleka tak vzrušující jako příslib čerstvě narozených jehňátek. Ano, všechny čtyři ovce byly březí, jak je hned po příjezdu informoval Giles, soused a prozatímní opatrovník Deerwoodu (skutečně se jmenoval jako ten z Tolkienovy bajky, jen s tím rozdílem, že to bylo jeho křestní jméno), a kdyby prý chtěli pomoct s bahněním, rád k nim někoho pošle, až ten čas přijde.

Jeho nabídku bez váhání přijali. Jack byl sice kvalifikovaný veterinář, ale od jeho praxe na farmě v Cheshiru už přece jen uběhl nějaký čas, takže si to napoprvé potřeboval oživit. Nebránili se ani tomu, aby holčičky zázraku zrození přihlížely, protože napřesrok už budou mít celé stádo, a to pak ocení každou pomocnou ruku. Výhledově to viděli tak na dvacet kusů – či přinejmenším dvanáct, podle toho, jak to půjde.

„Jsi tu jako ryba ve vodě, viď?“ konstatovala Shelley jednou večer, když mu hleděla do tmavě modrých očí a cítila (což bylo s podivem, vzhledem k tomu, jak dlouho už byli spolu), jak moc ho miluje. Ležela na boku – s břichem nafouklým tak, že i jen přetočit se na záda vyžadovalo značné úsilí – a Jack ležel na boku čelem k ní.

„A ty snad ne?“ opáčil a odhrnul jí z tváře mokré pramínky světle hnědých vlasů. Bylo to v únoru a venku mrzlo, kupodivu se jim však podařilo rozchodit generátor, který jim to uvnitř vytopil tak, že měli sto chutí jít se vyvětrat ven.

„To víš, že ano,“ zašeptala. „Vážně věřím, že tu budeme šťastní.“

„Já to vím jistě,“ řekl. „Už od příjezdu hledám způsob, jak to vyjádřit, a myslím, že to konečně mám. Jakmile jsme sjeli ze silnice a cestou sem jsem najednou viděl všechna ta pole, širé nebe a most, ohrádky pro dobytek, stromy a živé ploty, měl jsem pocit, jako bychom se vraceli zpátky na místo, které jsme opustili jen dočasně. Když jsem pak uviděl tenhle dům, tohle opuštěné a zanedbané stavení, na mou duši jsem cítil, jako by ten dům vydechl úlevou, když zjistil, že jsme to my – a jestli se budeš smát, tak s tebou končím.“

Jak by se mohla nesmát a zároveň neplakat, když zrovna přišel s mnohem výstižnějším popisem jejich návratu do Deerwoodu, než jakého by byla sama schopná. To byl celý její manžel: romantický básník i zuřivý uragán, stejně pozorný ke svým blízkým jako k divočině kolem, kterou znal skrz naskrz. Muže svého života si nemohla vybrat líp: byl jí oporou, otcem jejích dětí, nejlepším kamarádem a teď i partnerem v tomhle šíleném, náročném a vzrušujícím novém snu.

Týden nato záležitosti v Deerwoodu nabraly takový spád, že Shelley jen stěží stíhala. Hemžilo se to u nich stavaři, instalatéry a elektrikáři, kteří odhadovali náklady na opravy a přestavby; Jack chodil třikrát týdně na veterinární kliniku do města, aby obstaral alespoň nějaký příjem; holčičky zapsali do školky v nejbližší vesnici – deset kilometrů od nich – a Shelley se na předměstí téže vesnice nechala zaregistrovat v menším zdravotnickém zařízení na předměstí, kde si s jednou z porodních asistentek dlouze a příjemně povídala o životě na venkově. Rodit měla v porodnici Královské nemocnice v Kesterly – patnáct kilometrů od farmy –, asi za dva týdny.

Mezitím s Jackem četli všechny dostupné knihy o farmaření, ovcích, obdělávání půdy, ekologii, porážkách, dobytčím trhu. Nedělali si iluze, že by takové množství informací byli schopni vstřebat, ale přinejmenším se o to pokoušeli. Během této počáteční fáze jim vypomáhaly obě rodiny. Společnými silami se vrhli na zvelebování dvorku, odklízeli zrezlé harampádí, ostružiníky a nánosy špíny, které se začaly hromadit po Sářině smrti. Giles přivedl partu svých dělníků, kteří odváželi na skládku všechno, co bylo na vyhození, a to, co bylo ještě použitelné, naložili do přívěsu zaparkovaného nedaleko pole. Giles byl ochoten jim ho zapůjčit na tak dlouho, jak bylo potřeba.

„Pět liber tejdně,“ oznámil svým chraplavým západovenkovským přízvukem. Měl vychytralé liščí oči a jeho hustý prošedivělý vous se natřásal potlačovaným smíchem. „Klidně mi to taky můžete odečíst z pronájmu vašich horních pastvin, kam vypouštím svý stádo.“

Shelley se tohle ujednání hodilo a hned si také poznamenala, že musí zjistit, jakou částku a za kolik akrů jim soused vlastně platí. Zároveň ji napadlo, že Giles či jiný soused by možná uvítal možnost využívat dalších přes třicet hektarů jejich půdy, která by prozatím beztak ležela ladem. Aspoň by měli nějaký příjem, protože prozatím žili z peněz od Boba a ze svých vlastních úspor (které z velké části spolkla oprava domu a stodol), a co nevidět by měl začít chodit i Jackův plat. Chtěla si také ověřit, zda se jich náhodou netýkají nějaké vládní dotace, a jaká pravidla, ať už stará, či nová, britská nebo evropská, se k nim vážou.

Pořád bylo co dělat a čemu se učit, a to nejen v souvislosti se vzkříšením farmy, zateplením stodol a porody jehňat. Museli se třeba naučit, jak si obstarat elektřinu, protože stařičký generátor si věčně dával sípavou pauzu. Nikdy nedokázali odhadnout, kdy ta věc popadne nový dech, a tak raději nechali vyčistit všechny komíny, aby mohli roztopit ve všech čtyřech krbech v přízemí. Jackovi se časem podařilo zprovoznit také starý bojler, takže tu a tam mívali i vlažnou vodu. Vařili většinou nad ohněm, nebo na zbrusu novém plynovém vařiči, který na objednávku přivezli Jackovi rodiče. Těžko říct, co na tom elektrikářům tak trvalo, rozhodně však nevypadali, že by se chtěli přetrhnout.

Holčičky si novou situaci maximálně užívaly, počínaje tetou se strejdou – Jackovým bratrem a švagrovou – a dvojími prarodiči, kteří se ubytovali ve třech ze šesti ložnic (přivezli si vlastní spacáky, polštáře i termofory), přes zapalování svíček, díky nimž se do svých postýlek v patře odebíraly jako světlušky, až po přípravu snídaně na rozdělaném ohni po ránu. Úplně nejvíc je bavilo vybírání vajíček z kurníku, která pak s očima navrch hlavy přinášely v kartonových nosičích, protože co kdyby se jedno z nich vylíhlo? Bylo třeba jim vysvětlit, že to je zcela nemožné, a určitě to nebude jen tak ledajaká lekce – Jackovi se při zmínce o tom vždycky lišácky zalesklo v očích, takže Shelley usoudila, že už si něco parádního vymyslel.

V Deerwoodu už byli devět dní, když se Shelley odpoledne ocitla sama uprostřed stále zaneřáděného dvorku. S rukama v kříži se dlouze zadívala na nový domov, třebaže nově ani trochu nevypadal. S kupícími se mraky na obloze a s obrovitými větvemi rozložitého buku působil dům, jako kdyby tu byl odpradávna, smířený se svým místem na zemi jako kopce daleko na obzoru. Navzdory vetchým, děravým střechám a rozbitým okapům, polorozpadlým kamenným zdím a roztříštěným okenním rámům – o jmění, jež bude renovace stát, ani nemluvě – to tady už teď vášnivě milovala a věděla, že Jack to cítí stejně.

Ještě úplně nepromysleli, jak oživit interiér, aniž by mu přitom ubrali na něžnosti a vznešenosti, každopádně však plánovali zdvojnásobit plochu kuchyně, sloučit dva obýváky v jeden a přistavět ještě minimálně tři koupelny. Chtěla, aby se z nich to místo těšilo stejně, jako se oni těšili z něj, aby se mu po zásluze dostávalo úcty, lásky a hrdosti. Zvažovala, že by oslovili interiérového designéra, ale takový luxus si nemohli dovolit, a navíc nebyla příliš nakloněná tomu, aby někdo zvenčí zanechával svou stopu v domě, který k nim neodmyslitelně patřil. Zařídí si to po svém, inspiraci načerpá z časopisů a pak si najme zručné dělníky, kteří všechno hravě zvládnou.

Prozatím bylo nutné zařídit, aby nezatékalo a netáhlo, a chtělo to i zbrusu nový generátor, aby toho stávajícího starouška mohli poslat do důchodu a konečně se tady usadit.

„Bolí záda?“ zeptal se hlas za ní.

Když se otočila, kráčel k ní ze stodoly otec, který tam dohlížel na březí ovce, zatímco obě babičky byly spolu na nákupech ve městě. Jackův bratr Nathan se ženou Katyou se vydali s holčičkami na procházku, při které se kochali přírodou a sbírali klacíky na oheň. Jack měl to odpoledne službu a Giles se svými muži, kteří tu pořád měli co dělat, náhle jako by zmizeli.

Táta Shelley ovinul paží, takže si mu opřela hlavu o rameno a vdechla pach silážového krmiva, který mu ulpěl na oděvu. Tu směs měli od Gilese, který věděl vždycky předem, co budou potřebovat, a nikdy se nezdráhal podělit o vlastní zásoby, poradit či pomoct (za drobnou úplatu).

„Snad nejsi na pochybách,“ škádlil ji otec, který se rovněž opájel klidem venkova.

„Kdepak,“ odpověděla. „Už jsem sice pochopila, že budou zapotřebí roky a plno peněz k tomu, abychom to tu dali nějak do kupy, a také že nikdy nebudeme mít moc peněz nazbyt, ale zato budeme mít domov. A co jiného si přát, než právě tohle?“

Otec ji jemně stiskl. „Sára věděla, co dělá, když nechala dům napsat na tebe a Jacka.“

Když večer společně zasedli ke starému kuchyňskému stolu u rozpáleného krbu a kamna jela přerývavě naplno, Shelleyina matka čekala, až bude po večeři, načež vytáhla odrbanou kartonovou krabici. S rukou položenou na víku pohlédla nejprve na Shelley a pak na Jacka.

Shelley ji tázavě sledovala, nicméně pochopila, že tahle věc, ať už to mělo být cokoliv, si žádá jejich plnou pozornost. Až když na Patty ulpěly pohledy všech přítomných, opatrně krabici otevřela. „Našla jsem je v truhlici u nás v pokoji,“ vysvětlila a zvedla cosi těžkého, zabaleného ve vetchém a vybledlém papíře. „Bob je nejspíš uklidil po Sářině smrti, protože se na ně nedokázal dívat. Pamatuješ si je?“ zeptala se svého manžela.

Zatímco Shelley křivila tvář pod náporem kontrakce, všichni ostatní sledovali, jak matka rozbaluje dvě bronzové sošky, asi třicet centimetrů vysoké, a staví je proti sobě na stůl. Byly dokonale propracované, s rukama napřaženýma, jako by spolu tančily, boky jemně vytočené a nohy lehce zdvižené ve vzduchu. Muž na sobě měl skvěle padnoucí, volnější oblek a na hlavě buřinku, která mu lehce padala do týlu, a ruce zvedal do rytmu těsně předtím, než vtáhl partnerku do tance. Ženin oděv tvořily charlestonky, jejichž třásně jako by se rozhoupaly v okamžiku, kdy udělala otočku. Prsty jedné její ruky jako by toužily po jeho dotyku. Dýchala z toho taková romantika a soulad, že Shelley zbloudila pohledem k Jackovi a ten jí to opětoval.

„Sářini prarodiče je dostali ke svatbě,“ vysvětlila Shelleyina matka. „Pro Sáru měly nevyčíslitelnou hodnotu. A já vím, vím, že by si přála, abyste je znovu vystavili.“

Shelley se usmála, když Jack, starý romantik, vstal s melodií na rtech a přitáhl si ji k sobě.

„Jste jako ty oživlé sošky,“ prohlásila Hanna radostně.

Jack na ni mrknul a vzal do náruče Shelley, která mezitím pohledem zbloudila zpět k bronzovým postavám. Nejenže byly nepochybně velmi vzácné, ale pro Shelley i naprosto výjimečné, což Shelleyina matka jistě cítila stejně. Jako by ty sošky vzešly přímo z tetina srdce, láskyplné a přetékající vděčností, že mohou opět zaujmout své místo. A budou je tam mít už navždy, aby všem připomínaly, jak je důležité držet s někým krok, milovat se a tančit a nikdy nezapomínat, jaký je život dar.

Hostující členové jejich rodin se pro jednu noc rozhodli vyměnit tvrdou podlahu a kapající strop v západní části domu za luxusní nocleh se snídaní. Do pokoje Hanny a Zoe sice nezatékalo, spaly na klasických postelích s péřovými přikrývkami a polštáři, a dokonce tam měly i trochu teplo, ale Jacka se Shelley napadlo, že nocování jinde by si užily. Jenže s nimi nebylo k hnutí. Jehňátka měla přijít na svět každým dnem a jistě by k tomu jako naschvál došlo akorát, když budou pryč.

Nemýlily se.

První nadšený výkřik se ozval kolem druhé hodiny v noci. Prořízl noční vzduch a donesl se až k Jackovi a Shelley, kteří se ihned začali shánět po sirkách, aby mohli zapálit alespoň svíčky, když spínače lampy cvakaly naprázdno. To Harry, Gilesův prostřední syn, jim spěchal oznámit, že jedna z ovcí začala rodit.

„Co holky?“ zasípala Shelley, zatímco na sebe soukala objemné džíny a jeden z Jackových svetrů.

„Dojdu pro ně,“ řekl, když vklouzl do starých kecek a chtěl vyrazit z pokoje.

„Ne, já jdu,“ rozhodla. „Ty běž zjistit, jestli Harry nepotřebuje pomoct.“

Holčičky už v nočních košilkách a pantoflích stály na podestě a oblékaly se do bundiček, které měly právě pro tuto příležitost nachystané u postele. „Slyšely jsme Harryho,“ zapištěla Zoe nadšeně. „Už se jehňátko narodilo?“

„Zatím ještě ne, ale už brzy,“ sliboval Jack a zvedl ji. „Pojď, jdeme to omrknout.“

„Můžu mu dát jméno?“ ptala se Hanna, která cupitala za nimi.

„Jen když to bude holka,“ připomněl jí Jack.

„A já, když to bude kluk,“ řekla Zoe Jackovi přes rameno, aby měla jistotu, že ji Hanna uslyší.

„Co když to budou dvojčátka?“ zajímala se Hanna. „Kéž by to byla dvojčátka! Tati, zpomal trochu, nevidím na cestu.“

„Vzhůru na palubu,“ vyzval ji a počkal, až mu skočí na záda.

Shelley z nich dole u schodů viděla jen stíny, když začala scházet s rozviklanou svíčkou v ruce.

Jack rozsvěcoval petrolejku. „Všichni v pořádku?“ zjišťoval, zatímco místnost pohltila slabá, naoranžovělá záře. „Jste tu všichni?“

„Jsme tu,“ zvolala děvčata jednohlasně.

„Já taky,“ ozvala se Shelley.

Jack už stál u dveří, takže otevřel. Dvorkem se proháněl silný vítr, který ho tlačil zpět. Prodíral se vpřed a holčičky mu zabořily tváře do krku, aby je schovaly před stříbrnými jehličkami deště.

Vtom Shelley zakřičela ode dveří: „Jacku!“

Ve dveřích stodoly se objevil Harry. „Nastaly komplikace!“ křičel. „Vyndal bych ho sám, ale radši bys měl jít se mnou.“

„Jacku!“ zaječela Shelley znovu.

„Bude v pořádku?“ zpanikařila Zoe.

„Že ho nenecháš umřít, tatínku?“ nabírala Hanna.

„ Jacku!“ Shelley křičela, jak jen mohla.

Zachytil její hlas a otočil se.

„Praskla mi voda!“ snažila se překřičet bouřku.

Valil na ni oči, zatímco ho půlnoční liják bičoval do tváří a vichr mu rozfoukával vlasy.

„Musíme k tomu jehňátku,“ plakala Hanna a tvrdohlavě naléhala, aby si pospíšili.

Shelley je sledovala a zapřela se o futra, když se dostavila první citelná kontrakce.

Jack tam stál jako socha.

Opět na něj volal Harry.

Hanna ukazovala ke stodole a křičela.

Shelley zalapala po dechu. Bude to poprvé, co bude rodit ve stáji, říkala si, pokud se tam ovšem doplazí.

Další kontrakce ji svou silou doslova srazila na kolena.

Vzhlédla právě ve chvíli, kdy se za Jackem zabouchla vrata od stodoly.

KAPITOLA 3

VIVIENNE

Současnost

Vivi se ocitla na neznámém místě, nic z toho, co cítila, jí nebylo povědomé a nerozeznávala ani jediný zvuk v téhle těžko uchopitelné realitě. Buch, písk, buch, cvak, píp. Vytrvalé, neutuchající, neměnné: tiše, hlasitě, melodicky, klesavě… Všude měla mlhu, ale nejen před očima, především v hlavě, hluboko v mozku, odkud se rozpínala až k perifernímu vidění, načež jako tlumená mléčná gloriola ohraničovala kratičké záblesky vědomí.

Pomalu zamrkala a pocítila svíravý pocit kolem úst. Říkala si, že možná stojí na rohu Fulhamské ulice a mluví do telefonu, zatímco čeká, až projede sanitka.

Siréna kvílela do ticha. Hlasy zesílily a rozestoupily se v neviditelnou uličku. Někdo vyslovoval její jméno. „Vivienne, slyšíš mě? Vivi. Vivienne!“

Vtom na všechno padla bezbarvá a matná mlha, která všechno zase uvrhla do ticha, a Vivi mezitím odplouvala zpět černočerné do tmy, daleko od těch podivných zvuků a bolesti.

O něco později Vivienne znovu otevřela oči. Uviděla nejasné namodralé světlo a zamrkala ve snaze mu uvyknout. Připadala si oslněná a lapená v pasti, přišpendlená k místu, v němž se nebyla schopná zorientovat. Snažila se rozeznat zvláštní zvuky kolem: tlumený šepot, dlouhé, zoufalé vzdechy. Do ticha se ozývalo pípání provázené vytrvalým hučením.

Snažila se koutkem oka podívat. Ležela, tím si byla jistá, a věděla také, že se nemůže zvednout, třebaže se o to ani nepokoušela. V okolním pološeru spatřila dlouhé, uvolněné ruce kohosi rozvaleného na židli. Její bratr Mark. Na rohu Fulhamské ulice mluvila právě s ním. Vřískala do toho siréna od projíždějící sanitky…

Teď byl Mark tady vedle ní, s hlavou i tělem v nepohodlné spánkové poloze. Nevypadal na svých devatenáct let, spíš na šestnáct. Strniště na bradě a namodralé kruhy pod zavřenýma očima mu naopak léta přidávaly.

Na židli vedle něj seděl ještě někdo. Také spal, přičemž svou pohlednou, byť mnohem zralejší tvář si opíral do dlaně. Byl to její otčím Gil, který jí přijel popřát k narozeninám. Nejspíš přinesl i květiny. Vždycky od něj dostávala květiny.

Zkoušela promluvit, ale v puse jí něco překáželo. Vyndala by to, ale ruka se jí ne a ne pohnout, protože ji zatěžkávala jakási nepostřehnutelná síla. Jazyk měla těžký a příliš zesláblý, než aby překážku odstranil.

Zmatek a strach se nad ní stáhly jako mračna, která hrozila, že se ještě víc nakupí. Uvědomila si, že je v nemocnici. Ona a ve špitále? Proč? Co se jí stalo? Pocítila náhlou, zoufalou touhu po mámě, tak mocnou, že se jí chtělo zakřičet její jméno, hlásek však měla slabounký a zpod masky se linul jen nepatrný sten.

Mark otevřel oči, a když zaregistroval její pohled, předklonil se na židli tak rychle, že z ní málem spadl.

„Vivi?“ zaskřehotal naléhavě. „Bože, Vivi,“ a rozplakal se. „Tati,“ zamumlal přes rameno. „Táto!“

Gil se s trhnutím vzbudil a vstal dřív, než se docela probral. Byl celý pomačkaný a vyděšený. „Vivi, zlatíčko,“ zamumlal a popošel k ní. „Ach, Vivi.“

V pokoji se znenadání objevila zdravotní sestra, kterou přivolalo bůhvíco. Vklouzla před Marka s Gilem, takže na ně Vivi neviděla, nicméně vypadala mile a mluvila konejšivým tónem.

„Dojdu pro mámu,“ oznámil Gil a v tu ránu byl pryč.

Mark v tichosti přihlížel, jak sestra urovnává hadičky a náplasti, kontroluje přístroje a zapisuje informace do zavěšené tabulky. Byla to menší, podsaditá žena, která si počínala klidně, efektivně a s úsměvem Vivienne odhrnovala vlasy z čela, aby jí mohla zkontrolovat oči.

„Dobrý den, Vivi Shagerová,“ zašeptala tichým hlasem s náznakem přízvuku. „Ráda vás poznávám.“

Vivi nemohla odpovědět, a i kdyby mohla, tak vlastně ani netušila, co říct. Dalo práci přemýšlet, vnímat všechno dění kolem, odpoutat se od té příšerné bolesti na hrudi.

Vedle sestřiny tváře se náhle objevila další, pohublá, bledá a rádoby klidná. Jakmile se Vivi setkala s matčiným pohledem, zaplavil ji chvilkový pocit bezpečí, stejný, jako když byla ještě dítě a Gina přispěchala, aby dala vše do pořádku. Ta bublina však rázem splaskla.

Matčin hlas, její tón, když řekla: „Jsem tu,“ Vivi hodil další záchranné lano, jenže nevěděla, jak ho uchopit.

Na povrch se začaly drát záblesky vzpomínek – prosluněný Beaufort House, povědomé obličeje, v jejichž výrazu se střídají pocity zmatku a děsu; někdo cizí jí masíruje hruď, sirény kvílí –, všechno to ubíjející prozření ji zmohlo natolik, že raději znovu zavřela oči, aby zapudila strach.

Celý následující týden se nesl v duchu tíživé nejistoty a bolesti; jen velmi pozvolna a váhavě se vzpamatovávala z málem smrtelného infarktu myokardu – lidově řečeno, z dosti nepěkné srdeční zástavy. Vivi si už několikrát vyslechla, jaké měla štěstí, že byl poblíž lékař a že to měla tak blízko do nemocnice, protože šlo skutečně o vteřiny.

V sanitce ji údajně postihly dvě zástavy za sebou, takže ji museli dvakrát vracet zpět do života.

Vůbec si nevzpomínala na tu krátkou, zběsilou cestu na urgentní příjem, útržky z toho se jí ale občas promítaly do snu. Nevzpomínala si na nic z toho, co se dělo, když ji přivezli a poskytli jí první pomoc, zato už jí vylíčili, jak ji museli oživovat a bleskově převézt na katetrizaci, a jak to její nebohé srdce málem vzdalo.

Z jednotky intenzivní péče ji před dvěma dny převezli na jednotku pooperační a resuscitační péče, ovšem na ten přesun si vůbec nepamatovala. Byla stále dost slabá a trochu dezorientovaná, jako by si odskakovala do života někoho jiného. Na monitorech, k nimž byla připojená, se zobrazovaly její srdeční funkce, od srdečního rytmu přes proudění krve až k hodnotám krevního tlaku, zatímco hadičky v hrudi a močovém měchýři plnily své neradostné, avšak nezbytné povinnosti.

Za bdělého stavu měla pocit, jako by ji smetl náklaďák. Bolelo ji dýchání, pohyb i myšlení. Myšlení bylo vůbec to nejhorší, protože ji zavádělo do hrůzostrašně temných a těžko stravitelných míst, z nichž už možná nebylo úniku.

Lidé přicházeli a odcházeli: lékaři, sestry, medici, uklízečky, kamarádi i kolegové. Všichni ji povzbuzovali, že už vypadá mnohem lépe, ale Vivi se lépe necítila, a tak ani nevěděla, co na to říct.

Nebyla ve své kůži. Změnila se způsobem, kterému sama jen stěží rozuměla; věděla jen, že ta změna nastala, a nejen na srdci, ale i v hlavě.

Nejistě a s velkými výkyvy se jí vracela síla. Denně ji vážili a nabádali, aby hodně jedla a pila. Správný tlak i fungování srdce zajišťovala inotropika, která do ní proudila kapačkou v krku.

„Myslím, že zítra už budeme moci odpojit sledování srdečního rytmu,“ oznámil jí jednoho rána její kardiolog, Arnie Novak. Byl to milý chlapík, nejspíš Východoevropan, přesnou národnost by však odhadnout nedokázala a ani se nechtěla ptát. Od probuzení toho popravdě moc nenamluvila; většinou se zmohla jen na pár slov, a stejně tak chtěla uniknout tomu, co nejspíš uslyší.

Když k ní z chodby dolehly blížící se kroky, instinktivně vytušila, že patří matce a mají namířeno k ní. Byl to určitý druh telepatie, díky němuž se cítila v klidu a bezpečí, nicméně se v ní vzedmuly i odlišné pocity, například vztek či hořkost, a to si máma nezasluhovala. Bylo sotva po snídani a Gina už tu byla, ustaraná, vyděšená a neschopná pochopit, jak se něco takového mohlo stát. Před sedmadvaceti lety, po operaci vrozené srdeční vady u tehdy dvoutýdenní Vivienne, jim přece řekli, že už se není čeho bát a že bude žít normálním životem.

„Jak je ti?“ zeptala se máma laskavě, když odložila časopisy, které s sebou přinesla, a políbila Vivi na čelo. K Vivi dolehla mámina citrusová vůně, lehká a čerstvá, podtrhnutá zemitým teplem, jež sálalo z její kůže – stejně povědomá jako její hlas a gesta.

Jak mi je?

„Dobře,“ odpověděla šeptem Vivi. Už dokázala promluvit, ale pořád to ještě nebylo ono. Proč by měla odpovědět popravdě, když jí máma stejně nemůže nijak pomoct?

„Bolí tě něco?“

Vivi zavrtěla hlavou. Trvalý tlak na hrudi už ani nevnímala jako bolest; byla to spíš rána, která tu a tam ožila, a její nezkrotnou palčivost pak musely utlumit prášky.

„A co ty?“ ptala se Vivienne. „Vypadáš unaveně.“

Gina nechápavě zamrkala, jako by zapomněla, že na ní také záleží, a přes Viviino zesláblé srdce se přehnala vlna lásky. Zvláštní, že emoce vůbec nebolí – nebo možná ano, ale úplně jinak. I toho se bála, že jí emoce přitíží, zejména pak ty negativní. „Spala jsi v noci?“ zeptala se máma.

Gina se usmála. „Jo,“ řekla, ale Vivi poznala, že lže. „Na tvé posteli se spí krásně.“

Při pomyšlení na její byteček bylo Vivi stejně úzko jako při vzpomínce na všechny ostatní aspekty jejího života, který dál plynul bez ní a plynul by i tehdy, kdyby se to dopoledne v Beaufort House už neprobrala. Svět by se kvůli ní točit nepřestal, to by zkrátka nešlo. Ale nesmí klesat na mysli, sám šéf ji přece při návštěvě ujišťoval, že jí podrží místo až do doby, než se pořádně zotaví.

Nikdo už jí neřekl, že se to nikdy nestane. Ani nemusel, protože hluboko uvnitř už to beztak věděla.

Přišel za ní i Greg, už dvakrát, posledně byl však tak nesvůj, že ho málem rovnou požádala, aby už nechodil. Zelené oči navrch hlavy svědčily o panice, kterou zažíval, a stejně tak bezmoci a zbabělém nutkání utéct. Jistě se za to nenáviděl. Ne snad proto, že by mu na ní nezáleželo, právě naopak, jen se zkrátka nedokázal smířit s tím, že Vivi už není tou živelnou mladou ženou, s níž chodil. Rozhodla se, že mu po návštěvě napíše. Bude to tak snazší a rozhodně lepší než předstírat, že všechno bude zase jako dřív. Žádná srdceryvná sbohem. V tomto ohledu potřebovala být stejně pragmatická a silná jako máma; upřímná a věcná jako tabulka s jejími pokroky, které určovaly její budoucnost.

Nepřipadala si silná ani pragmatická, ani upřímná či ledově klidná. Byla vyděšená s pocity na zhroucení, jen torzo z člověka, kterým byla – a příšerně se zlobila na krutý osud, který ji dovedl až sem.

Bude s ním však bojovat; ukáže mu, kdo je tady pánem. Tuhle bitvu nevyhraje, to už snad pochopil. Vytasí na něj potřebné zbraně, sílu těla i mysli, nezlomnou vůli a víru v sebe sama. Její sny jsou možná rozdrcené napadrť, zbyly z nich jen pozůstatky střetu s vrtošivými a nemilosrdnými šarádami života, ale ona není loutkou, kterou může někdo ovládat prostřednictvím nehmatatelných provázků, jak se mu zlíbí. Všechno hezky zase poslepuje tak, jak to bylo…

Nebylo snadné si udržet tenhle obranný postoj, když ho neustále nabourával strach a když se jí občas nedostávalo dechu ani na to, aby mohla promluvit.

„Kde je Mark?“ ptala se mámy hlasem namáhavě hlubokým a skřehotavým.

„Nechala jsem ho spát,“ odpověděla Gina a vytáhla ubrousek, aby otřela Vivienne něco z tváře. Zbytek od snídaně? Možná slzu. Plakat se jí chtělo pořád, řeky slz, které by ji odnesly daleko od toho všeho.

„Určitě pak hned přijde,“ doplnila Gina.

Vivienne už věděla, že brácha spí v obýváku na gauči, který pořídila právě kvůli němu. Kéž by ho tam mohla vidět. Ještě víc si však přála, aby tam teď vůbec nemusel být a nic z tohohle se nedělo. „Měl by být ve škole,“ hlesla.

„Zkouškové ještě nezačalo a chce ti být nablízku.“ Gina vytáhla z tašky několik bílých obálek.

Vivienne na ně pohlédla a usoudila, že se jedná o přání brzkého uzdravení od matčiných přátel a zákaznic.

Gina na ni tázavě hleděla. „Mám je zase rovnou vyhodit?“ ptala se, i když odpověď už předem znala.

Vivienne nevěděla, co odpovědět, takže se raději zeptala: „Kde je Gil?“

„Nejspíš ještě v hotelu.“

Gil, její úžasný a milující otčím, který mámu opustil a Vivienne stále nevěděla proč. Nebo snad věděla? Měla to v hlavě celé zpřeházené. Věděla jistě, že se na to už mnohokrát ptala, ale zdalipak se jí někdy dostalo odpovědi? „Je ti to nepříjemné?“ riskla otázku.

Gina se zatvářila zmateně a Vivienne pocítila náznak podráždění. Očividně se zeptala na něco úplně od věci, nebo to její matka alespoň předstírala.

„Proč si to myslíš?“ zeptala se opatrně Gina.

„Nevím… Já jen… Je od něj hezké, že přijel.“

„Jak by mohl nepřijet? Má tě moc rád, vždyť to víš.“

Vivienne to cítila stejně a vždycky si přála, aby byl Gil jejím pravým otcem. S Markem by pak byli vlastní sourozenci a tvořili by skutečnou rodinu bez rozdílů a tajemství…

Gina s Vivienne něžně propletla své prsty. „Jen žádný strach, zlatíčko, na všechno si zase co nevidět vzpomeneš,“ přislíbila.

Vivienne přikývla, třebaže se sama sebe ptala, jak vlastně pozná, že funguje zase normálně, když pořádně ani neví, co je normální. „Napadlo tě někdy, že ses možná měla víc snažit si ho udržet?“ zeptala se ochraptěle.

Gina v tu chvíli vypadala tak zranitelně, že se jí Vivienne chtěla hned omluvit, máma však vmžiku potlačila veškeré emoce a s úsměvem řekla: „Už je to dávno…“

„Skoro deset let,“ upřesnila Vivi, aby dala najevo, že to vede v patrnosti.

„Přesně tak. Už je to za námi…“

„Ale proč jsi ho nechala odejít?“

Gina nehnula ani brvou. „Proč se o tom teď bavíme? Vůbec na tom teď nesejde…“

„Odehnala jsi ho. To děláš vždycky.“

Gina neodpověděla a na Vivi dosedl nepříjemný pocit porážky, nebo možná vyčerpání, něčeho těžko srozumitelného. Vlastně ani nechápala, proč o tom vůbec začala, když moc dobře věděla, kolikrát už to řešily. Možná bylo snazší upnout se na ta ponurá léta po Gilově odchodu než na přítomnost. Na chvíle, které možná ani nepřečká… Proč o tomhle nikdo nemluví? Možná už ji však ujistili, že to zvládne, takže to vytěsnila z mysli.

„Potřebuješ spát?“ zeptala se Gina jemně.

Vivi si uvědomila, že má zavřené oči.

„Můžu zůstat, nebo půjdu,“ řekla Gina. „Co je pro tebe lepší?“

Vivi chtěla, aby zůstala, aby už nikdy neodešla a dala tohle všechno do pořádku. „Klidně jdi, jestli chceš,“ odpověděla nakonec.

Gina se posadila na židli a zůstala.

U brány stál muž, vysoký, světlovlasý s rukama v bok a s rozzářeným úsměvem na tváři.

„To je můj táta,“ zapištěla radostně Michelle a letěla přes školní dvorek rovnou otci do náruče, a pak ječela a smála se, když se s ní točil dokola.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy O minutu později.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.