Jean-Luc Bannalec

Bretaňský odkaz

Osmý případ pro komisaře Dupina

EUROMEDIA GROUP

Jean-Luc Bannalec

BRETONISCHES VERMÄCHTNIS

Kommissar Dupins achter Fall

Copyright  ©  2019 by Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG, Cologne/Germany

Alle Rechte vorbehalten

Translation  ©  2021 by Jiří Pondělíček

ISBN  978-80-242-7095-1

Pro L.

Věnováno Sandře, vlastně jako každá kniha

Ret eo terriń ar graońenn

Evit kaout ar vouedenn.

Je pouze jedna cesta.

Chceš-li se dostat k jádru, musíš ořech rozlousknout.

Bretaňské přísloví

První den

Jsou dny, kdy svět charakterizuje především jedno: nebe.

Onen dvacátý čtvrtý květen k nim patřil. Byl prosvětlený, zářivý, jasný, průzračný, jako čerstvě vypraný.

Nebeská klenba se zdála být ještě rozlehlejší, ještě vyšší než obvykle. Působilo to dojmem, že se zemská atmosféra roztáhla a pronikla hlouběji do vesmíru. Zářivá sférická modř, která teprve na horizontu postupně bledla. Podivná, zvláštně vibrující modř, o níž se dalo říct, že je sama jakýmsi druhem energie nebo matérie. Země jako by se pod touto rozlehlostí smrštila, zploštila a zmenšila.

Komisař Georges Dupin z Concarneau ležel v trávě, rozvalený na zádech na travnaté plošině vysoko nad mořem. Na zeleném návrší zvedajícím se za strmými útesy, hrdě se tyčícími dvě stě sedmdesát metrů nad mořskou hladinou. Tak to stálo na tabuli u parkoviště. Návrší bylo porostlé vřesem, křiklavě žlutou kručinkou, hustými travinami a mechem v nejrůznějších barvách: zelené, rezavě rudé, žluté.

Pointe du Raz, tak se jmenuje poslední mys v nejzápadnějším cípu Finistère, jehož vysoko se tyčící útesy pronikají směle jako hrubě zubatý klín daleko do Atlantiku. Mohutné bouřlivé mořské proudy oblévají legendární pointe, severní výběžek Biskajského zálivu, jehož druhý koncový bod se nachází na západním pobřeží Španělska. Prošpikován mělčinami je jednou z nejzrádnějších oblastí v celém Atlantiku, vodní masy se prodírají kolem Bretaně do „Rukávu“, kde přecházejí v Severní moře.

Panoráma shora z návrší bylo působivé: majestátní Atlantik, bizarní útesy – vypadaly jako dračí ocas, v moři dva chrabré majáky na nehostinných skálách a v dáli fantastický Île de Sein. Chtěl-li někdo skutečně zažít výspu světa, nebylo zřejmě působivější místo než Pointe du Raz. Bylo to vidět, bylo to cítit: finis terrae. Poslední bašta, vzdorující nespoutanému, takřka nedozírnému moři. „Pevná země“ se zdála být náhle závratně křehká.

Na tomto místě bylo možné zvlášť silně vnímat také jiné tajemství Bretaně – jedinečnou souhru světla a barev. V Bretani bylo – aspoň to tak Dupinovi připadalo – více světla než jinde. Tato neobyčejná zářivost nechávala vyniknout i barvy, jež vznikaly právě díky lámavosti tohoto světla. Člověku připadalo, jako by zde barevné spektrum viditelné lidským okem – od červené, oranžové, žluté až po zelenou, modrou, indigovou a fialovou – bylo neporovnatelně širší, pestřejší. Světlo nekonečně se lámající o vodní plochy jako by bylo kolem bretaňského poloostrova rozloženo jemněji. Tato intenzita světla a barev opájela již své někdejší slavné milovníky. Bretaň učarovala Monetovi, Gauguinovi, Picassovi a mnoha jiným malířům.

Od chvíle, kdy Dupin poprvé navštívil Pointe du Raz, ocitl se tento mys – mimo haute saison!  – na seznamu jeho oblíbených destinací. K dnešnímu výletu měl hned dva důvody: první byla Le Fumoir de la Pointe du Raz, nedaleká nová udírna ryb, o níž inspektor Riwal básnil těmi nejvzletnějšími slovy. Udily se v ní nejvybranější ryby z obávané mořské úžiny, především pak lieus jaunes, zvláštní druh tresky, treska polak. Uzené hlavně „nedostižně aromatickým kouřem ze dřeva bretaňských dubů“ a napuštěné tajnou směsí různých druhů pepře a dalšího koření. Udírna patřila bratranci jednoho z Riwalových bratranců. Dupin nepostřehl kterého, jelikož v té chvíli neposlouchal moc pozorně, a navíc ho stále znovu mátly vztahy v Riwalově rozsáhlém příbuzenstvu. Ať už to bylo jakkoli, Riwal se rozplýval tak, že komisaře zlákal k návštěvě dotyčné rybí udírny. Krom toho měli s Claire po mnoha týdnech první volný společný večer, protože se Claire na klinice už víceméně vypracovala. Lieu jaune byla její oblíbená ryba a uzené pokrmy měla v zásadě ráda. Dupin ji chtěl překvapit.

Druhým důvodem k výletu byla renovace komisařství. Trvala už čtyři týdny. Byl to zlý sen. Najatá firma slíbila, že „ničím neomezí provoz komisařství“, a už teoreticky šlo o naprostý nesmysl. A samozřejmě se to velmi brzy projevilo v praxi. Hned první den vypukl nesmírný chaos. Provoz omezilo všechno, o hluku, prachu a špíně nemluvě. A samozřejmě – byť malířský mistr ujistil, že „celé to proběhne, aniž bude něco cítit“ – všude to nesnesitelně páchlo barvou a nic na tom nezměnilo ani pozotvírání všech oken a dveří. Dobré na tom bylo jen to, že pach barev a ředidel překryl původní odporný smrad budovy, který Dupina doháněl k šílenství od prvního dne, kdy nastoupil do práce – i když ho takto vnímal jako jediný. Komisař doufal, že za určitých okolností se tenhle zápach po renovaci vytratí docela.

Téměř všichni kolegové z komisařství se v posledních týdnech rozutekli, pozice hájilo pouze pravidelně se střídající krizové osazenstvo. Všichni si vymýšleli stále nové a stále vynalézavější důvody proč se vyhýbat kanceláři. Náhle bylo třeba vyšetřovat na místě skandální události, jako byl vypleněný záhon mrkve nebo nepovolený sběr mušlí na pláži, mnohdy zamířili na místo činu hned tři nebo čtyři policisté najednou. Znovu se otvíraly prastaré „pomníčky“: krádež tří surfovacích prken z loňského října a zmizení růžového záchranného člunu z přístavu. Všichni byli rádi, když k něčemu skutečně došlo. Při bourání starého domu v Pont-Avenu bylo nalezeno šest set belgických zlatých z roku 1870. Opravdový poklad, jehož hodnota byla odhadována na hezkých pár set tisíc eur – a jehož nález zavdal důvod k divokým spekulacím.

Počátkem tohoto týdne ale došla trpělivost dokonce i Dupinově asistentce Nolwennové. Přímo před jejími dveřmi se z převrženého kbelíku vylila hustá barva a ona do ní se vší parádou šlápla. V předešlých týdnech se ještě srdnatě snažila zachovat rozvahu, ale po této nehodě si vzala okamžitě na pár dní volno. Což rázem značně znervóznilo Dupina, tím spíš, že se vůbec neobtěžovala uvést, kdy se chystá vrátit do kanceláře. Během let – díky bezpočtu přesčasů – si Nolwennová jistě našetřila několik měsíců volna. Dupin se neodvažoval si to ověřit. Delší nepřítomnost Nolwennové – navíc spojená s protestní akcí – způsobí dříve nebo později pohromu, to bylo jisté. Vyjela si s manželem bez okolků na cyklistickou túru, kterou plánovala vlastně až na září. Byla to speciální vyjížďka, inspirovaná bretaňským bestsellerem Bistrot Breizh. Le tour de Bretagne des vieux cafés à vélo, během níž měli cyklisté objet všechny nejstarší, nejrázovitější hospůdky, jež mohla Bretaň nabídnout. Autorem spisku byly osobně a přímo znalecky vybrány a výsledkem byla pouť takříkajíc ode vsi ke vsi. Profil měla trať spíše pohodlný než sportovní, vedla nádhernými odlehlými kraji. Nolwennová se rozhodla pro cestu vnitrozemím. Oznámila Riwalovi a Dupinovi, že si bere volno, načež se Riwal promptně uchýlil s manželkou a oběma dětmi na několik dní do exilu na Belle-Île. Jedna z jeho sester vlastnila na ostrově dům, který byl prázdný od doby, kdy se přestěhovala do manželovy vlasti na Cape Code na americkém východním pobřeží. Komisař neměl nejmenší zájem brát si volno. Zaprvé se Claire nemohla za žádných okolností uvolnit z kliniky a zadruhé Dupin prázdniny nijak v lásce neměl. Kadeg, Dupinův druhý inspektor, se ze všeho vyvlékl také elegantně. Už dva a půl měsíce byl na rodičovské dovolené a měl se vrátit až v červenci. V březnu se jeho manželce narodila dvojčata. Anne a Conan. Inspektor si pořídil dvojkočár – monstrózní povoz – a občas se s ním zjevoval na komisařství. Nezřídka byl s dvojčaty doma úplně sám, manželka – instruktorka bojových sportů v Lorientu se specializací na kjókušin karate, „nejtvrdší kontaktní bojový sport na světě“, jak Kadeg stále znovu hrdě upozorňoval – jezdila pravidelně na kurzy a turnaje.

Dupin vyjel v poledne, koupil rybu na večeři a chvíli klábosil se sympatickým majitelem fumerie. Šel pěšky z parkoviště až na konec pointe. Později si po krátké zastávce za působivou pláží Baie des Trépassés ještě vypije na sluníčku na terase Relais de la pointe vychlazené pivo. Také to patřilo k jeho rituálům, rád tam sedával. Sní si pár galettes apéritives au jambon, čtverečků z křupavého máslového palačinkového těsta se šťavnatou šunkou. Kolem sedmé, možná v půl osmé, bude zase zpátky doma. Claire slíbila, že stihne přijít do půl deváté, a tak bude mít dost času na to, aby všechno přichystal.

Měl štěstí na počasí. Vypadalo to, že jaro ten den ustoupí létu. Dlouhému bretaňskému létu, které potrvá až do začátku října. Možná ještě o něco déle, loni se Claire a Dupin koupali naposledy 31. října. Dnes bylo přes dvacet stupňů, mírná bríza přinášela jemnou vůni soli a jódu. Chuť letního moře. Slunce na kůži hřálo, ale nepálilo. „Beau et chaud“, předpovídal Le Télégramme pro příští dny. Mohl snad někdo mít nadějnější vyhlídky?

Místo plánované čtvrthodinky ležel Dupin v měkké trávě už tři čtvrtě hodiny. Bylo mu zatěžko se zvednout, což nebylo způsobeno jen pohodlným ložem a kouzlem širého nebe, nýbrž také meditativním šuměním vln, které se pravidelně a beze spěchu rozstřikovaly o skály pod plošinou. Jindy neklidný komisař začal blaženě klimbat.

Náhle uslyšel pronikavé drnčení. Nadzvedl se a hledal svůj mobilní telefon. Ten vzápětí zmlkl. Když ho konečně vytáhl z kapsy kalhot, začal znovu vyzvánět.

„Ano?“ zavrčel komisař.

„To jsem já, šéfe.“

Inspektor Riwal.

„Co se děje?“

„Nic, šéfe. – Jenom jsem se chtěl ohlásit.“

Riwal se hlásil už včera a předevčírem. A už tehdy měl Dupin dojem, že slyší v jeho hlase cosi jako výčitky svědomí. Kvůli tomu, že opustil potápějící se loď.

„Tady je všechno v pořádku, Riwale. – Jak je na ostrově?“

„Fajn. Ale hned přijedu, když něco bude. Stačí jenom…“

„Užívejte si!“

„Dobře, šéfe. – Já jenom, abyste to věděl: Většinou nám v domě vypadává signál a pevnou linku sestra odhlásila. Zrovna teď jsem v hospodě, ale…“

„V pořádku, Riwale. Klidně si mobil vypněte. – Nevolal jste mi před chvilkou?“

„Ne, proč?“

„To není důležité. – Hezké letnice.“

Dupin zavěsil. Putoval pohledem po moři. Nekonečný třpyt a lesk. Loni v létě doprovodil přítele Henriho – majitele Café du port v Sainte-Marine – do Le Conquetu. Henri tam koupil slavnou výživnou klobásu, specialitu z blízkého Île Molène, jakož i  pétoncles, malé svatojakubské mušle chutnající po ořechách, obojí na skvostné ragú. Nechali stát auto na blízkém Pointe de Corsen a šli kousek pěšky. Vychutnávali si panorama: sytě modré moře, bájemi opředený labyrint ostrovů kolem Île Molène v dáli. Dupin řekl: „Chybí už jenom pár delfínů.“ – „Tamhle jich pár vidím,“ odpověděl Henri s nejuvolněnější samozřejmostí, jakou si lze představit, a ukázal na hladinu. Plavalo tam deset patnáct delfínů. Několik minut předváděli smělé skoky a razantní manévry. Opravdová show, a pak náhle zmizeli. Dupin si uvědomoval, že je to směšné, ale od toho dne se díval na moře obzvláště pozorně.

Znovu zazvonil telefon.

Komisař si povzdechl a zvedl se.

„Ano?“

„Georgesi! To je dobře, že jsme tě zastihli.“

Vážný ženský hlas.

„Zrovna projíždíme kolem, a tak jsme se rozhodli. Jsme už u Lavalu. Claire se ale nemůžeme dovolat.“

V té chvíli Dupin hlas rozpoznal. Byla to Claiřina matka.

„Budeme u vás tak kolem deváté.“ Cosi zachrastilo. „Nebo ne, Gustave?“

V pozadí se bezprostředně ozvalo hlasité „učitě, nejpozději v devět, ne-li dřív“. Dupin zaslechl i vrnění motoru.

„To je přece báječné, ne?“ rozplývala se Claiřina matka. „Budeme mít na sebe celý večer! Těšíme se, Georgesi. – Vyřídíš to Claire?“

„Já… Jsem si jistý, že bude celá bez sebe. – Radostí.“

„Taky si myslím! Tak zatím, Georgesi!“

Hovor skončil.

Dupinovi chvíli trvalo, než se vzpamatoval.

Sbohem, poklidný večere ve dvou. Začne to tudíž už dneska. Ne tedy, jak bylo původně plánováno, až zítra, v sobotu. Dupin to důsledně vytěsnil. Na návštěvu měli přijet Claiřini rodiče, jeho tchyně a tchán. Na celý dlouhý letnicový víkend. Gustave a Hélène Lannoyovi, žijící poblíž Fécampu v Normandii. Dupin se s nimi od chvíle, kdy se dali s Claire opět dohromady, viděl teprve párkrát. Ti dva u nich budou bydlet. Tři dlouhé dny. Komisař měl radost z domu, do kterého se s Claire letos nastěhovali, jenže prostorná vila s sebou přinášela nejen výhody, jak se nyní ukázalo. Claiřini rodiče byli odlišní, jak jen to bylo možné. Hélène byla učitelkou jógy a Claiřin otec řídil úspěšnou advokátní kancelář, kterou už vlastně oficiálně předal zkušenému partnerovi. Úplně ji ovšem pustit z ruky nedokázal. K tomu málu, co ti dva sdíleli, patřila vedle záliby v dobrém jídle a pití a hluboké lásky ke Claire také chuť diskutovat, přičemž poměr v délce příspěvků činil devět ku jedné ve prospěch Claiřiny matky. Námětů k hovoru měli pro rozdílné názory vždy dost a dost, vystačily by na víc než jeden společný život. Zajímavý základ vztahu, shledával Dupin – nicméně oba označovali své manželství bez váhání za „velmi šťastné“. „Jsou zkrátka takoví,“ varovala ho předtím Claire. „Určitě to bude báječné!“

„Zatraceně!“ zavrčel. Na dnešní večer se opravdu moc těšil. Na chvíle ve dvou. „To může…“

Telefon. Počtvrté.

Opět byl nepříjemný, když zvedl telefon.

„Ano?“

„Hovořím s komisařem Georgesem Dupinem?“

Byl to hlas postarší ženy. Dupin se vzpamatoval. Volající nemohla v žádném případě za to, že se večer tak neblaze zvrtl.

„U aparátu. S kým mluvím?“

„Jsem madame Chaboseauová. Choť doktora Pierra Chaboseaua.“

Doktor Chaboseau, lékař s nejmodernější ordinací v Concarneau, sídlil ve vile na Bulváru Katerine Wylieové, přímo u moře. Nedaleko Claiřina a Dupinova domu. Chaboseau byl kardiolog a domácí lékař a velmi si zakládal na svém postavení, stejně jako jeho žena. Oba patřili k městským notables, starousedlickým zámožným rodinám, jež po generace poznamenávaly osudy Concarneau a disponovaly vlivnými styky. Nežili – a také proto je komisař znal – ve vile, kde se nacházela ordinace, nýbrž v domě, v němž byl rovněž Dupinem pravidelně navštěvovaný restaurant Amiral. Také skvostná nemovitost s výhodnou polohou, Chaboseauovým patřilo druhé a třetí poschodí budovy, jakož i nákladně vybudované podkroví.

„O co jde, madame?“

„Je mrtvý.“

„Jak prosím?“

Přeslechl se?

„Můj muž.“ Jako by slyšel v jejích slovech jasnou výčitku. „Je mrtvý. Našla jsem ho před pár minutami dole na dvoře. Vypadl ze své pracovny v nejhořejším patře.“

Mluvila skoro mechanicky, snažila se poskytnout korektní údaje.

Dupin zůstal stát jako přikovaný.

„Váš muž je mrtvý?“

„Ano.“

„Vypadl z okna?“

„Leží rozbitý na zemi.“

Pauza.

„Já…,“ Dupin se odmlčel a pak hned dodal: „Vyrozuměla jste policii?“

Zvláštní otázka, to musel uznat.

„Řekla jsem si na komisařství o vaše číslo. Uvedla jsem, že je to naléhavé.“

„A neoznámila jste případ tam?“

„Myslím, že jde o záležitost, jíž by se měl zabývat vrchní komisař osobně.“

Dupin se už předtím dal do pohybu. Právě došel k úzké pěšince.

„Jste si jistá, že je váš muž mrtvý?“

„Je kolem něj velká kaluž krve. Leží…,“ chvíli hledala slova, „velmi prapodivně.“

„Ihned zavolejte záchranku, madame. Já vyjedu okamžitě, ale potrvá mi tak tři čtvrti hodiny, než budu u vás.“ Přinejmenším tři čtvrti hodiny. Když na to šlápne.

„Dám vědět kolegům, aby se k vám někdo okamžitě rozjel.“

Zrychlil krok.

„Myslíte si, že je to vražda?“

Madame Chaboseauová váhala.

„Madame? Jste tam ještě?“

„Měl byste se sem obtěžovat co nejrychleji, pane komisaři.“

Byl to příšerný pohled. A podivný k tomu. Značně velká kaluž krve se rozlila podél celého trupu. Byla skoro kulatá a temně rudá. Skleněné střepy se leskly na slunci jako jakási dekorace. Byly rozeseté po malém vnitřním dvoře; byly to pozůstatky velké panoramatické okenní tabule, kterou doktor Chaboseau prolétl. Dopadl na pravou přední stranu těla. Rameno nepřirozeně odstávalo od trupu. Také bok se nacházel ve zvláštním úhlu k ochablým nohám. Dupin odhadl výšku, z níž lékař spadl, na dobrých patnáct metrů. Mrtvý měl na sobě tmavé manšestrové kalhoty, béžovou košili a vestu stejné barvy, jakož i na první pohled drahé černé kožené trepky, které mu kupodivu zůstaly na nohou. Zrzavé vlasy jako by si těsně před pádem učesal. Byla vidět pouze levá polovina obličeje. Levé oko bylo mírně pootevřené.

Poté, co si Dupin mrtvého chvíli prohlížel, vyjel nahoru do bytu Chaboseauových dodatečně zabudovaným výtahem, jakým je vybaveno mnoho starých budov. Zdviž se podobala krabičce od sardinek zavěšené na ocelovém laně.

Soudní lékař – starý doktor Lafond, ještě tak nejsnesitelnější ze všech zástupců svého cechu – jakož i technici z forenzního týmu byli samozřejmě už dávno přítomni. Dupin dorazil na místo činu s odstupem poslední. Doktor Lafond čekal už jen na něj, aby mohl posléze nechat mrtvolu odvézt na patologii do Quimperu.

Při razantní zpátečně jízdě z Pointe du Raz do Concarneau se Dupin několikrát pokusil dovolat Nolwennové a Riwalovi. Marně. Vždy po druhém zavolání namluvil na záznamník vzkaz. Málo platné, bude se muset prozatím obejít bez nich. Z celkem čtyř kolegů, kteří se zdržovali na komisařství, dva, Rosa Le Mennová a Iris Nevouová, rychle odjeli na místo činu. Počátkem roku komisařství přiklepli dvě nová místa – za což bylo třeba poděkovat především energické vytrvalosti Nolwennové; předtím mělo komisařství dlouhou dobu notoricky podstav. Tým tedy posílily dvě kolegyně, Nolwennová pokládala tuto změnu za „silně potřebnou“. Le Mennová přišla rovnou z policejní školy, bylo jí něco přes dvacet, byla vysoká, ramenatá jako plavkyně, a tmavě plavé vlasy si splétala do copu. Byla sebevědomá, nabitá energií. Iris Nevouová byla drobnější – v uniformě se poněkud ztrácela – měla světlou pleť a byla vybavená zvučným hlubokým hlasem. Dvakrát byla oceněna jako nejlepší policejní střelkyně Bretaně, ačkoli nijak zvlášť netrénovala. Sloužila patnáct let u četnictva v Le Conquetu. Na konci loňského roku opustila manžela i dosavadní život a přemístila se z nejzazšího severozápadu Bretaně na „jih“.

Le Mennová a Nevouová spatřily mrtvolu jako první. A nyní, když si nebožtíka prohlédl také Dupin, připadla mu velmi logická domněnka madame Chaboseauové, že její choť byl po smrti už ve chvíli, kdy telefonovala komisaři. Přesto měla pochopitelně zavolat záchranku, což ovšem neučinila ani po Dupinově důrazné výzvě.

Mezitím došli do podkroví. Dupin si prohlédl obytné místnosti ve druhém a třetím patře pouze letmo. Střešní nástavba byla „monsieurova říše“, jak se vyjádřila madame Chaboseauová. Nacházeli se v prostorné soukromé pracovně, Dupin ji odhadoval nejméně na padesát čtverečních metrů. Tři menší okna byla obrácena k přístavu, na protější straně byla dvě obrovská panoramatická okna. Skýtala velkolepý výhled na město přes střechy okolních domů. Pravá tabule, měřící tři metry na šířku a dosahující skoro až k dřevěné podlaze, byla rozbitá – zde se to stalo.

Podle způsobu, jakým bylo podkroví vybudováno, se dalo vytušit, že bylo přestavěno v sedmdesátých letech. Zařízení sestávala výlučně ze starožitností: staré stojací lampy, dva úzké elegantní sekretáře, na nichž ležely obrazové knihy o umění, perské koberce na pečlivě udržovaných tmavých parketách, v jednom rohu chaise longue potažená červeným sametem, v druhém černé kožené křeslo s polstrovanou podnožkou. Na stěnách visely obrazy ve starých zlacených rámech, bylo jich jistě dvacet. Masivní psací stůl, nepohodlně vyhlížející židle s vysokým opěradlem za ním. Vše bylo úzkostlivě udržováno a působilo téměř obsesivně spořádaným dojmem. Dupinovi to připomnělo byt z jeho pařížského dětství. Krédo jeho matky znělo: Stačí připustit jediné zrnko prachu, a nutně následuje všeobecný úpadek.

„A jestli se snad domníváte, monsieur le commisaire,“ řekla madame Chaboseauová v té chvíli až rozhořčeně, „že můj muž zavrávoral a vypadl, tak to v žádném případě! I když mu letos bylo sedmdesát čtyři. Trochu ho zlobila kyčel, ale byl na hony vzdálený tomu, aby ztratil rovnováhu a vypadl okenní tabulí!“

Vytrčila špičatou bradu do výšky.

„A ještě nepravděpodobnější – vlastně se nesluší o tom byť jen na okamžik přemýšlet,“ vydechla syčivě, „ještě nepravděpodobnější je sebevražda! Už jen zmínka o ní je hanebná.“

Le Mennová, Nevouová a forenzní technici už dříve hledali dopis, lístek, vzkaz monsieur Chaboseaua, a nic nenašli. Ani v dolních patrech. Což však mnoho neznamenalo, většina sebevrahů nezanechává dopis na rozloučenou. Momentálně vskutku nic nenasvědčovalo dobrovolné smrti.

Dupin odhadoval, že madame Chaboseauové je lehce přes sedmdesát let. Vlasy pečlivě tónované do odstínu kaštanové hnědi a dlouhé po bradu, objemný elegantní účes vyžadující – podle Dupina – každodenní návštěvu u kadeřníka, decentní líčení, drahé brýle v barvě bordó. Měla na sobě tmavozelenou halenku a široké černé látkové kalhoty. Ani teď, přibližně dvě hodiny poté, co nalezla svého muže mrtvého, na ní nebyly znát přehnané emoce. Dupin věděl, že šokový stav se projevuje u každého člověka jinak. Střehl se usuzovat z jejího chování, co se děje v jejím nitru. Obecně byl rozhodným nepřítelem ukvapených závěrů a domněnek.

„Doktor Lafond nejprve vyšetří mrtvolu na soudním kvůli možným podlitinám, škrábancům a zhmožděninám,“ vysvětlovala Rosa Le Mennová jasně a klidně, avšak bez falešné zdrženlivosti, „aby zjistil, zda lze najít stopy zápasu, fyzického střetu.“

V pracovně nic nenaznačovalo, že by v ní došlo k zápasu. Přesto by kdosi nepotřeboval víc než lékaře šikovně postrčit, aby ho prohodil oknem.

Dupin si mezitím prohlédl druhé, nepoškozené panoramatické okno stejné konstrukce jako to rozbité. Sklo nebylo ani dvojité, ani bezpečnostní. V době, kdy zřejmě proběhla přestavba podkroví, ještě neplatily stavební předpisy, jež by patrně zabránily tomu, co se přihodilo. Sklo okamžitě povolilo, když na tak velkou jednovrstevnou tabuli dopadl dospělý člověk, popřípadě na ni byl postrčen nebo se proti ní svévolně vrhl.

„Rovněž se bude vyšetřovat, zda pak doktor neutrpěl srdeční infarkt nebo mozkovou mrtvici,“ doplnila Le Mennová, v té chvíli obrácená k madame Chaboseauové. „Také to by za jistých okolností mohlo přivodit pád na tabuli.“

Jistě, takové nešťastné náhody se stávají. Nicméně komisař to považoval za krajně nepravděpodobné.

„Takový je postup, madame Chaboseauová. Brzy budeme vědět víc,“ dodala na závěr Le Mennová. Dupin si toho všiml už v minulých týdnech: Referovala přísně podle pravidel, jež jí vštípili na policejní škole, ale způsob, jakým to činila, její mimika, hlas, držení těla, to vše mluvilo jinou řečí. Prozrazovalo to skeptický postoj Le Mennové vůči „úřednímu postupu“, čímž byla Dupinovi od začátku sympatická.

Komisař se procházel po velké místnosti, tu a tam se zastavil a něco si pro sebe zamumlal.

Madame Chaboseauová stála vedle manželova masivního psacího stolu z tmavého leštěného dřeva, na němž spočívala velká plstěná podložka a na ní monitor počítače. Dupin se věnoval obrazům na stěnách, které visely těsně vedle sebe. Podobně jako v obou dolejších poschodích, do nichž letmo nahlédli předtím. Tady nahoře visely především práce na papíru: pastely, akvarely, kresby tužkou. Dupin rozluštil signatury Gauguina, Berthe Morisotové, Signaka a Moneta. Dva Monetovy akvarely zobrazující Belle-Île visely přímo nad psacím stolem. Téměř všechny obrazy se věnovaly Bretani. Dupin nebyl odborník, ale vyznal se v umění natolik, aby věděl, že tu na zdech visí hromada peněz. Na dolních poschodích visela zřejmě ještě větší hromada peněz, byly tam především olejomalby. Komisař si navíc povšiml velmi moderní klimatizace, dobře zabezpečených dveří, poplašného zařízení. Madame Chaboseauová ovšem – ještě než přijel a mohl se zeptat – sdělila, že nechybí žádná umělecká díla ani jiné cennosti. O krádež tudíž očividně nešlo.

Dupin se obrátil na madame Chaboseauovou: „A vás nenapadá, kdo by mohl vašeho muže – navštívit? Přemýšlejte ještě.“

„To jsem už důkladně udělala.“ Madame Chaboseauová se nijak nenamáhala krotit rozmrzelost ve svém hlase. „V diáři nemá žádnou poznámku. Nezapsal si nic na celý dnešek. – A ptáte se mě na to už potřetí.“

Neporušený stav dveří a zámku naznačoval, že dovnitř nikdo nevnikl s použitím hrubého násilí. Jestliže nešlo o nehodu ani o sebevraždu, svědčilo zatím leccos pro to, že Chaboseau sám vpustil do domu osobu, která mu ublížila. Což znamenalo, že ji pravděpodobně znal nebo přinejmenším očekával, možná s ní měl schůzku. Existovaly ovšem také jiné možné scénáře. Třeba opustil na chvíli dům, a když se vracel, někdo ho nepozorovaně sledoval a ukázal se mu až ve chvíli, kdy odemykal dveře. Nebo se někdo vydával přesvědčivě za kohosi jiného. Doktor Chaboseau by se ovšem, jak ho Dupin odhadoval, jistě nenechal tak snadno oklamat.

Iris Nevouová se už vydala zjistit, kteří obyvatelé byli odpoledne doma a zda si případně nevšimli něčeho nápadného. Obytné místnosti Chaboseauových v hořejších patrech zabíraly dvě třetiny staré podlouhlé budovy, v níž se nacházel také Amiral ; ve zbylé třetině, na straně odvrácené od náměstí Jeana Jaurèse, bydlely tři partaje. V prvním patře se nacházela záložní prostora Amiralu  – určená pro větší společnosti –, jakož i další byt, v němž bydlela rodina s dvěma dětmi.

Dupin se vrátil k rozbitému oknu. Zastavil se těsně nad propastí a podíval se do hloubky. Mimoděk mu přeběhl mráz po zádech.

_ _ _

„A vy sama, madame Chaboseauová, jste byla mezi čtrnáctou a šestnáctou hodinou ve městě, jak jste předtím uvedla?“

Její volání zastihlo Dupina na Pointe du Raz přesně v 16 hodin 7 minut.

„Byla jsem objednaná u kadeřníka přibližně na čtrnáctou hodinu. Tam jsem byla asi tak do čtvrt na čtyři. Potom jsem si musela ještě vyřídit pár věcí.“

„Kdybyste nám to mohla trochu rozvést.“

Dupin při posledních větách opět přešel místnost a zastavil se před rozbitým oknem. Pohlédl dolů a nenadále mu to připomnělo desetimetrovou skokanskou věž v jednom pařížském plaveckém bazénu, na niž ho přiměla vystoupat sázka s přáteli, když mu bylo dvanáct. Energicky couvl a obrátil se znovu na madame Chaboseauovou.

„Byla jsem v  Galerii Gloux. Kvůli jednomu obrazu. Pak jsem si zašla k Mauritovi.“

Maurite byl marocký traiteur v báječné tržnici. Dupin miloval jeho stánek. Maročan byl skvělý a nabízel nejskvostnější lahůdky. A  Galerii Gloux znal komisař přirozeně rovněž, během let se s Françoise a Jeanem-Michelem Glouxovými spřátelil.

„Hospodyně má dneska volno. Koupila jsem si dobroučké poulet noir.“

Její věty zněly jako z doby před padesáti lety. Před sto lety.

„To bylo všechno? Nic víc?“

„Ještě jsem se krátce zastavila u  Hopse, pro klobásy z černého angusu.“

Hops byl obchod, v němž rádi nakupovali také Claire a Dupin. Majitelka Katell Cadiková prodávala vynikající tvrdé klobásy a fantastický sýr.

„Prověříme si to,“ řekl Dupin a hned cítil, jak ho rozptýlilo pomyšlení na klobásu. Rychle se vzpamatoval. „Přihodilo se v poslední době vašemu muži něco, co byste spojovala s vraždou?“

„Přirozeně že ne!“ rozhořčila se madame Chaboseauová. „Nikdo neměl důvod usilovat manželovi o život. – Groteskní představa.“

„Nějaká událost v ordinaci?“ šťoural Dupin nevzrušeně dál. „Chybná diagnóza třeba? To se stává.“ Lékař se sice, natolik byl komisař informován, těšil bezvadné pověsti – přesto se mu, čistě statisticky viděno, něco takového v jeho dlouholeté praxi určitě přihodilo. Nebylo to nepředstavitelné.

Madame Chaboseauová mlčela a upírala na Dupina přísný pohled.

„Nebo jiný konflikt? Třeba spor, který se vyhrotil? Přemýšlejte, prosím, madame. Je to důležité.“

Odhodlaně zavrtěla hlavou.

„Rivalita. – Jistě neměl jenom přátele.“

Moc a postavení si rodiny, jako byli Chaboseauovi, občas získávaly a udržovaly na úkor jiných. Říkaly tomu pak „kolaterální škody“. Většinou to ani nevnímaly, jelikož se zabývaly „důležitějšími věcmi“.

„Mého muže si všichni velmi váží.“ Madame sice ztišila hlas, ale vyjadřovala se s podprahovou agresivitou. Kupodivu mluvila o manželovi v přítomném čase. „Požívá bezvadné pověsti. Nejen ve své lékařské profesi, ale také jako sociální dobrodinec a mecenáš. Angažuje se v bezpočtu projektů.“

„Nenapadá vás tedy vůbec nikdo, kdo by mohl mluvit o vašem muži špatně? A proč?“ Dupin muvil tiše, ale naléhavě. „Pokud nám zatajujete nějaké informace, bráníte objasnění tohoto případu.“

„Směšné.“

Dupin se odvrátil a opět začal chodit po pracovně. Upadl do jakéhosi tranzu. Ten jen částečně souvisel s madame Chaboseauovou a jejím namyšleným, dráždivě chladným chováním. Sám se nacházel v podivném rozpoložení. Byla to směs zděšení z možné, nebo (jak mu napovídala intuice) dokonce pravděpodobné vraždy a nejhlubší nevole. Třebaže to ještě nebylo jisté, bylo opovážlivé dopustit se takového zločinu jim přímo před nosem, takříkajíc přede dveřmi komisařství.

„Jak se to stalo,“ vmísila se do hovoru Le Mennová a snažila se zachovat si věcný, zdvořilý tón, „že jste našla manžela zrovna vy? Nebo jinak. Proč jste si vybrala právě vchod ze dvora?“

K přepychovějším městským sídlům často patřily malé zadní dvory, které se používaly většinou jako parkoviště. Na zadním dvoře Chaboseauových byl dokonce samostatný domovní vchod, kterým se – stejně jako hlavním vchodem – procházelo k výtahu a schodišti.

„Často to vezmu zadním vchodem. Je to velmi praktické, především když se vracím z nákupu.“

„K čemu využíváte dvůr?“ zeptala se rychle Le Mennová.

Měřil možná tak čtyři krát tři metry. Vpravo a vlevo byla vysoká zeď, od ulice ho oddělovala asi tak metr a půl vysoká elektricky ovládaná brána.

„Dřív jsem tam nechávala svůj vůz.“

„A manžel?“

Madame Chaboseauová povytáhla obočí. „Ten parkuje svůj vůz odjakživa naproti ve větším dvoře. Najal si tam stání.“

Mělo to – přinejmenším to tak znělo v Dupinových uších – znamenat asi tolik: Je to přiměřené místo pro manželovu limuzínu. Oba dvory vedly na Rue du Guesclin, úzkou, málo frekventovanou jednosměrku za Amiralem. Na rohu ulice se nacházela Dupinova oblíbená trafika, kterou vedli Alain a Amélie. Kupoval si u nich všechny své noviny a spoustu dalších věcí: knihy, populárně naučné magazíny i kuchařky pro Claire a také své červené notesy Clairefontaine, jakož i po tuctech propisovací tužky, které neustále ztrácel.

„A k čemu využíváte dvůr jinak?“ nedala se odbýt Le Mennová.

Dupin vytáhl svůj clairefontaine a udělal si několik poznámek.

„Už jen jako soukromý vstup do domu.“

„Od kterého máte klíč jenom vy dva?“

„A domovník, jakož i hospodyně. Jinak nikdo.“

„Spatřila jste manželovu mrtvolu až ve chvíli, kdy se otevřela brána?“

Zatím se nepřihlásil nikdo, kdo by byl svědkem pádu – nebo zpozoroval mrtvolu dřív než madame Chaboseauová. Což nebylo divné, neboť ulicí nechodilo mnoho lidí. A vjezdová vrata byla vysoká jistě metr čtyřicet.

Madame Chaboseauová přikývla.

„O čem jste hovořili při obědě? Měli jste nějaké zvláštní téma?“ Dupin se snažil o vlídný tón. Madame Chaboseauová se předtím zmínila, že jako každý pátek obědvali s manželem mezi dvanáctou a půl druhou dole v brasserii Amiral. Poté vypověděla, že se následně odebrala do druhého poschodí a její muž do své pracovny ve čtvrtém patře. Očividně neordinoval v pátek odpoledne už hezkých pár let.

„Četli jsme si noviny. – A mluvili o všeličems.“

„Například?“

„O přístavu.“

„O přístavu?“

„O přestavbě přístavu.“

„Rozumím. O čem přesně?“

V onom týdnu vyšlo několik článků o nové, nedávno otevřené loděnici. Město krom toho uvolnilo pozemky pro rozšíření přístavu.

„O tom, jak moc tyhle aktivity vítáme.“

Dostavba přístaviště byla již dlouho jedním z hlavních témat v Concarneau. Neboť ville bleue, krásné „modré město“, bylo v podstatě pouze jedno: město u moře. A přístav byl jeho centrem. Přesně vzato šlo vlastně o tři přístavy. Rekreační a sportovní přístav pro amatéry a profesionály. Legendární rybářský přístav (nic nepoznamenalo dějiny Concarneau tak jako rybolov), jehož rozvoj se v posledních desetiletích sice přibrzdil, který ale pořád ještě patřil k nejvýznamnějším rybářským přístavům v celé Francii. A v neposlední řadě průmyslový přístav s loděnicemi, doky na stavbu a opravy lodí, který rostl ze všech nejrychleji. Když někdo přejel po úžasně vysokém mostě přes Moros, a náhle se mu naskytl úchvatný pohled na Concarneau, měl přístav přímo pod sebou. Na vodě nebo v impozantních suchých docích byly vidět obrovské lodě. Přístav ve městě, město v přístavu, tak znělo motto dostavby. Heslo, které poukazovalo i na šťastnou geografickou polohu Concarneau, které chránily pevninské výběžky a velké přírodní bazény řeky Moros před brutálními bouřemi v Atlantiku a nepřátelskými přepady, jichž bylo v dějinách města nemálo.

„Když jste si povídali o přístavu, jistě šlo o něco speciálního, že?“

„Ne. – A nakolik je to vůbec důležité?“

Bylo to marné.

„O čem jste ještě hovořili?“

„O počasí.“

Odpověď nezněla přehnaně příkře. A patrně byla pravdivá. Počasí bylo v Bretani velmi oblíbené téma, třebaže – na rozdíl od jiných koutů světa – ovlivňovalo život lidí vlastně málo, žádného Bretonce nemohlo počasí odradit, chtěl-li vykonat něco důležitého.

Ozvalo se zaklepání a do pracovny vešla Nevouová. A hned spustila: „Nikdo ze sousedů neviděl v době mezi čtrnáctou a šestnáctou hodinou v domě cizí osobu. Mluvila jsem se všemi osobně.“ Vytáhla z kapsy chytrý telefon a začala vyťukávat. „Mám vám poslat seznam?“ Pohlédla na Dupina. Vždy znovu ho u ní fascinoval hluboký hlas, který pozoruhodně kontrastoval s křehkým zjevem.

„Pošlete. A nikdo nic neviděl – nebo alespoň neslyšel? Tříštící se okenní tabuli? Výkřik?“

„Nikdo nic. Ani Paul Girard ne.“ Měla na mysli majitele Amiralu, Dupinova přítele od okamžiku, kdy komisař dorazil do Bretaně. „A ani nikdo ze zaměstnanců. Mluvila jsem s Ingrid.“ To byla báječná šéfka brasserie. „Paul Girard byl ostatně v té době pro nové zboží u své chovatelky ústřic.“

„A co personál v kuchyni?“

Kuchyň se nacházela vzadu, ovšem dobrých deset či patnáct metrů od malého dvora.

„Ani oni nic neslyšeli.“

Což bylo logické. V kuchyni byl hluk, hučela výkonná klimatizace a doléhal do ní randál z trhu, který se konal každý pátek na prostranství před Amiralem.

„Výborně!“

Nevouová nic neopomněla. Dupin byl spokojený.

Jeho důrazné „výborně“ vyvolalo ve tvářích přítomných bezradný výraz, Nevouovou nevyjímaje.

Komisař se prudce otočil a odcházel.

U dveří se zastavil a znovu se otočil: „Moc vám děkuju, madame Chaboseauová. Prosím, ozvěte se, když budete něco potřebovat!“

Madame Chaboseauová měla ve tváři vepsán hluboký úžas.

„Pokud vás něco napadne, zavolejte mi. Moje číslo máte. A Le Mennová, vy tady počkejte – technici přijdou sem nahoru ještě jednou.“

Měli s sebou ještě vzít počítač. Madame Chaboseauová uvedla, že nezná heslo, což znamenalo, že se vše jako vždy komplikuje. To platilo i o přístupovém heslu k zajištěnému mobilnímu telefonu monsieur Chaboseaua, který ležel na jednom ze sekretářů. Pevnou linku lékař už léta skoro nepoužíval, jak sdělila madame Chaboseauová, jen ona z ní ještě volá; zato nemá žádný mobil.

Kolegové z forenzního začali na dvoře, posléze došli až do podkroví, nakonec se vydali do druhého a třetího patra, aby si mohli v klidu pohovořit s madame Chaboseauovou. Dupin jim přikázal pořídit snímky všeho, co jim madame Chaboseauová (byť s protesty) povolila zdokumentovat.

„A vy, Nevouová, pojďte se mnou,“ řekl komisař a přivolal ji k sobě mávnutím ruky.

Měl pro ni několik úkolů.

„A než zapomenu, madame: Tyhle prostory zde jsou až do odvolání považovány za místo činu. Dvůr jakbysmet. Nikdo kromě policie sem nesmí.“

Otevřel dveře a zamířil ke schodům. Do výtahu by podruhé nevstoupil.

Ne že by neměl na madame Chaboseauovou celou řadu otázek, ale musel si je nejprve utřídit a také se pokusit dovolat Riwalovi a Nolwennové. Především se ale v žádném případě už déle neobejde bez šálku café. Chtěl si kávu vypít vlastně už odpoledne u  Baie des Trépassés. Po vychlazeném pivu. K čemuž se nedostal stejně jako k šunkovým palačinkám. Od pohodového výletu jako by uplynulo už hezkých pár dní.

Dupin seděl na terase Amiralu ve svém obvyklém koutku, nabílenou kamennou zeď v zádech. Bylo čtvrt na osm a byl obsazen pouze jeden další stůl v opačném rohu. Ingrid mu právě donesla šálek café, který si u ní objednal, když předtím procházel lokálem. Ulehčeně si povzdechl.

Když Dupin vkročil do Amiralu z Avenue Pierre Guéguin a Nevouová zůstala venku a telefonovala, vrhli se na něj redaktoři z  Qest-France a  Le Télégramme. Donalová a Drollec. Budovy obou listů se nacházely necelých dvě stě metrů odsud na Place Jean Jaurès, rozlehlém náměstí před jižním průčelím Amiralu.

Zpráva o Chaboseauově smrti se přirozeně rozšířila po celém městě jako stepní požár. Přestože mu byli oba novináři sympatičtí, Dupin neměl náladu činit jakákoli prohlášení. Proto nevlídně a po pravdě uvedl, že zatím nemůže „nic, ale vůbec nic“ říct.

Komisař se pohodlně opřel, usrkl kávy a přejel pohledem po vyklizeném náměstí, z nějž už zmizely jakékoli stopy po trhu.

Vlevo se tyčila velká Ville Close, vedle ní se rozprostíraly dlouhé větvící se dřevěné lávky v rekreačním přístavu a u nich tucty mírně se pohupujících člunů, ponejvíce plachetnic. Pestrobarevné plachty visely schlíple na stěžních, efektně nasvícené sluncem, které stálo pořád ještě poměrně vysoko. Dny se začínaly prodlužovat.

Dupin se musel náhle zasmát. Pro své (nevhodné) citové hnutí měl hned několik důvodů. Jestliže tu šlo o víc než o tragickou nehodu nebo sebevraždu, jestliže tu došlo ke zločinu – a instinkt mu napovídal, že to tak je – bude tu nyní sedávat častěji, a to „služebně“. Z  Amiralu se stane jeho kancelář. Navíc nebude dnes v žádném případě moci večeřet s Claiřinými rodiči. A jak to vypadá, promešká převážnou část rodinných letnicových aktivit.

„Ach, tady jste, commisaire!“ Iris Nevouová stanula zničehonic u jeho stolu, neviděl ji přicházet. Tvářila se rozladěně.

„Dáte si taky?“ Dupin pozvedl prázdný šálek.

„Já kávu nepiju.“

Nevouová si sedla vedle něj.

„Popovídejte si, prosím, se zaměstnanci ordinace doktora Chaboseaua o případných nepřátelích jejich šéfa. Nebo o konfliktech.“

„Provedu.“ Nevouová vytáhla ošoupaný hnědý notýsek. „Provedu“ bylo jedno z jejích oblíbených slůvek, které na rozdíl od většiny lidí nepoužívala jen tak mimochodem, nýbrž pokaždé velmi důrazně.

„Potom,“ Dupin už měl před sebou rozevřený svůj clairefontaine a rychle si procházel, co si poznamenal. „Potom ty projekty, v kterých se doktor Chaboseau tak příkladně angažoval jako – ocitoval slova madame Chaboseauové –,jako sociální dobrodinec a mecenáš ‘. Le Mennová vám pomůže s rešeršemi.“

Především zpočátku šlo většinou o to zkoušet to na náhodu, křížem krážem. Bylo třeba rozhodit co nejvíc sítí a sledovat, co uvízne.

„Neměli bychom počkat, až budeme skutečně vědět, s čím máme co do činění? Co když to vůbec není vražda? No, já nevím.“

Další obrat, který Nevouová ráda používala. A který vyjadřoval víc než jen konkrétní pochyby o nějaké věci. U jejího „no, já nevím“ šlo spíše o postoj, který všechno zpochybňoval. A nedůvěřoval veškerým poznatkům. Dobrý postoj, shledával Dupin. Vlastně dobrý.

„Já…“ Co měl říct? Přísně vzato měla pravdu. „Kdyby to ale přece jen byla vražda, což je momentálně zdaleka nejrozumnější domněnka, jenom marníme cenný čas.“

Pokrčila rameny. „Tak fajn. Potom bych se být vámi zajímala o obchodní záležitosti Chaboseauových.“

„Co tím přesně myslíte?“

„On a jeho paní, jak známo, působí jako podnikatelé a investoři.“

To byla novinka. Přinejmenším pro Dupina.

Vedle stolu se uvelebil pes. Velký hafan, dlouhá špinavá srst neurčité barvy, možná nažloutlá. Položil si čenich na tlapy, tu a tam zvedl hlavu a vzhlédl ke komisaři. Dupin se rozhlédl, hledal páníčka, ale žádného nespatřil.

„Co je to za investice?“

„Mají podíly v několika firmách a projektech. Nemovitosti, pivovar, taky rekreační přístav tady v Concarneau. Vím o těchhle třech. Ale možná je jich víc.“

Bretaň zplodila mnoho úspěšných podnikatelek a podnikatelů. Obchodníků, kteří viděli svou odpovědnost v tom, že budou působit rovněž společensky, i to byla hrdá bretaňská tradice. Existoval bezpočet příkladů, tak třeba Yves Rocher, který v podkroví rodičovského domu vyrobil svůj první krém na bázi orseje jarního. Nebo François Pinault, miliardářský mecenáš umění, který založil jedno z největších módních impérií na světě. Gucci, Yves Saint Laurent, Puma, vše mezitím v bretaňských rukách.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bretaňský odkaz.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.