Pokřivenej svět

Povídky o rituálech

Antologie IV. ročníku literární soutěže Tovaryši kalamáře

sestavili

Hana Fruhwirtová & Jan Kravčík

GORGONA

Praha 2020

OBSAH

Předmluva

Honza Andrš – Rozlučka

Alexandra Haverská – Sólo pro pařížskou špínu

Lenka Hajná – Magické víno

Miro Švercel – Řiťuál

Jindřiška Kracíková – To nejlepší nakonec

Michaela Kubíčková – Démonstráda

Aleš Jeremiáš Šumpík – On si začal

Jan Stejskal – Neříkej mi Puklinko!

Kristýna Malinková – Magie bez hranic

Dalibor Boubín – Pokřivenej svět

Petr Opršal – Smrtonoš

Marián Gejdoš – Jáma

Eva Mašková – Otevřený dopis

Tereza Holubová – Projekt Lohengrin

Karolína Kotová – Trampoty temného mága

Tiráž

Předmluva

Téma čtvrtého ročníku Tovaryšů kalamáře jsme zvažovali dlouho. Hledali jsme téma tajemné, povzbuzující fantazii, zároveň dobře uchopitelné. A protože jsme současně bažili po něčem nechmurném, dospěli jsme nakonec k tématu Rituál, ovšem zpracovanému humornou formou.

Přiznáváme, nešlo o snadné zadání – psát vtipně totiž není žádná sranda. O to příjemněji nás překvapilo, jak pestře a originálně soutěžící téma uchopili. Nemenší radost nám způsobila skutečnost, že většina z 87 příspěvků byla krátká a svižná. Humoru více sluší kratší formát.

I proto se do antologie Pokřivenej svět vešlo dokonce patnáct povídek. Sedm z nich přitom pochází z pera výherců a výherkyň předchozích ročníků soutěže. Zbytek obstarala nová jména, z nichž některá v této antologii debutují. Na co se tedy můžete těšit?

Humorně zpracované ritály jsou plné magie, alkoholu a nacistů. Odehrávají se na pražských Hradčanech, v Paříži i ve starověkém Babylonu. Nenajdete v nich zombíky ani upíry, objevily se však jiné příšery, démoni a Brno. Stejně jako loni se jedna z povídek odehrává v blázinci a opět dorazila ze Slovenska. Ani čeští přispěvatelé nezůstali s terapiemi pozadu a přidali potrhlé babičky, kulinárně zdatné princezny, flanderského bouviera a Ferdu Mravence.

Zkrátka skládat to nejlepší ze čtvrtého ročníku Tovaryšů kalamáře nám bylo potěšením. Vždyť čtení má být zábava. A že se u letošní antologie pobavíte, tím jsme si jisti.

editoři

Honza Andrš

Rozlučka

Hezký předměstský domek to byl. Posekaný trávník, upravený živý plot a garáž pro tři auta. Ruslana vzala za monstrózní klepadlo a několikrát jím udeřila o dubový masiv dveří. Desítky vteřin se nic nedělo a pak se dveře otevřely. Za nimi stála drobná blondýnka s průzračně modrýma očima, v bílých kalhotách, růžovém tričku Tým nevěsta a make-upem rozpitým od slz. Ve foyeru za ní se tyčila vachrlatá brána z bílých a růžových balonků, honosící se nápisem Otylka se vdává.

Tak tohle bude jízda, povzdechla si v duchu Ruslana.

„Jsem Ruslana, z OMNN. Volaly jste?“

„Ano, ano, pojďte rychle…“ blondýnce se třásl hlas. Svižně protáhla čarodějku domem – vypadal přesně tak, jak si ho teď představujete: spousta falického kýče, lahví, skleniček, finger foodu a růžové barvy. Došly do rozlehlého obývacího pokoje. První ranní paprsky prosvítaly dovnitř velkým francouzským oknem a na křeslech a pohovkách kromě tun nepořádku ležely v různé fázi zhroucení tři další, podobně vystrojené mladé dámy.

Důvod, proč Ruslana musela nad ránem vstát z teplé postele a trmácet se místní archaickou přenosovou soustavou až sem na idylické předměstí Prahy, se však nacházel přímo uprostřed místnosti. Tedy přesněji, vznášel se přímo uprostřed místnosti.

Nad severně orientovaným pentagramem nakresleným krví na koberci se klidně vznášela korpulentní dívka v bílém tričku s nápisem Nevěsta. Bez vlády nad svým tělem a zjevně mimo vědomí visela s chodidly jen deset nebo patnáct centimetrů nad zemí. Vypadala trochu jako motýl napíchnutý na neviditelný špendlík. Oči měla zavázané šátkem, na uších velká sluchátka a na hlavě bílý závoj.

„Co se tady stalo?“

Dívky se na ni upřeně dívaly – tedy jen tři. Čtvrtá se v křesle věnovala láhvi bourbonu a nevypadala, že se jí cokoliv z toho týká.

Blondýnka chytla Ruslanu za ruku: „My jsme… my měly rozlučku. A nachystaly jsme Otylce překvapení. Chtěly jsme prostě… aby si trochu užila.“

„Něco jste vyvolaly? Ducha? Poltergeista? Impa?“ Bylo to jen její zbožné přání. Tohle je rozlučka se svobodou, takže čarodějka odpověď znala, už když uviděla pentagram.

„I-Inkuba.“

Neasi.

„Vyššího démona, mistra sexuálních svodů a pěkně prohnanýho zmetka vyvoláváte uprostřed obýváku,“ potřásla hlavou. „Amatérky. Jak jste ho chtěly donutit ke spolupráci? Je to inkubus! Strčí vás všechny do kapsy jako cetky z pouti.“

Odpovědí jí bylo uplakané ticho s rozmazanými řasenkami.

„Máte všechny nadání? Z čí krve je ten pentagram? Není, doufám, její?“

Blondýnka se zapotácela a posadila se do křesla. Třásla se jako ischemický ratlík a znovu se rozplakala. Ruslana zvýšila hlas: „Může mi tedy někdo říct, co se tady stalo?“

Několik vteřin bylo ticho, pak promluvilo podobně kulaté děvče na gauči pod francouzským oknem.

Její sestra.

„Všechny máme nadání – já jsem bylinkářka. Nirvana,“ ukázala na blondýnku, „je telekinetička. Lucie je zaříkávačka a Monika nekromantka.“ Posledně jmenovaná nepůsobila, že by ji od láhve mohlo něco odtrhnout, dokonce ani fakt, že její kamarádka je posedlá vyšším démonem.

„A tahle?“ kývla čarodějka směrem k levitující nevěstě.

„Otylka je měňavka.“

Několikanásobně větší incidence posednutí, učívali nás ve škole. Pro démona je jednodušší ovládnout tělo, které je poddajnější a zvyklé se proměňovat. Paráda.

„Všechny jste ještě na škole?“

„Ano, třetí fakulta,“ odvětila baculka.

„Tam chodí jenom ty nejlepší kouzelnický čubiny!“ zařvala zničehonic nekromantka v chlastem nasáklém ušáku.

„Zavřete jí někdo pusu,“ zavrčela Ruslana a mávla na rozplakanou blondýnku. „Nirvana, že? Ty seš telekinetička? Pomůžeš mi. Všechno bude v pořádku. Postav se sem,“ ukázala na místo po své pravé ruce. Nirvana pokorně přišla a otřela si hřbetem ruky obličej.

„Odkud je ta krev?“

„Z mladého býka, koupily jsme to společně se zaklínadlem v balíčku,“ polkla.

„V jakém balíčku?“

„No… v párty balíčku. Balónky, závoj, zaklínadla a tak.“

„Ach tak – návod na vyvolání démona prostřednictvím necertifikovaných zaklínadel a býčí krve kdovíjaké kvality, předpokládám úplně bez předkletby.“

Nirvana zase začala natahovat. Svaly v jejím drobném obličeji jako by se začaly povolovat a podivným způsobem svrašťovat do sebe. Na několik vteřin vypadala jako stoletá stařena. Ruslana dvakrát zamrkala. Děvče se zase proměnilo v normální dvacetiletou holku po probdělé noci a těžkém traumatu.

Reliktní magické proudy. Pentagram slábne, upouští páru a začíná zkreslovat realitu. Musíme sebou hodit.

„Jak dlouho už tu takhle visí?“

„Dvě… dvě hodiny, asi. Chtěly jsme ji nejdřív dostat ven samy, ale… nešlo to.“

„Proč má sluchátka a šátek přes oči?“

„Mělo to být překvapení.“

„Jak to probíhalo?“

„Dovedly jsme ji…“

„Od začátku,“ přerušila ji Ruslana.

Nirvana se sípavě nadechla. „Lucie nakreslila pentagram, tady na koberec. Je zaříkávačka.“

„Lucie, jak šla kresba? Kladlo ti něco v místnosti odpor? Nějaké vlivy, musela jsi některou část zaklínadla opakovat?“

„N-ne,“ vzlykla. „Udělala jsem pentagram dobře! Démonologie mi jde. Nikdy by nám nedovolili chytat inkuba, ale nižší démony jsem vždycky zajistila dobře.“

„Nevymlouvej se! Udělala jsi ho špatně a Otylka teď umře!“ zaječela na ni sestra zpod okna.

„Mlčte!“ Ruslana se otočila zpět k Nirvaně. „Pak jste udělaly kruh?“

„Ano, pak jsme dovedly Otylku dovnitř, utvořily kruh a… vyvolaly ho.“

„Přišel hned?“

„Ano. Druhým zaklínadlem jsme ho chtěly zhmotnit, aby si nevěsta trochu… však víte. Ale on se hned vtělil do Otylky a…“ Složila hlavu do dlaní.

„Vtělil se do ní hned a od té doby je takhle?“

„Ne, Otylka… tedy chci říct démon… on byl chvíli v ní a mluvil za ni. Prosil nás, ať ho pustíme, pak začal nadávat a vyhrožovat. Zkusily jsme ho zahnat posledním zaklínadlem z balíčku, které to mělo celé ukončit. Nefungovalo a… pak skončila takhle.“

Ruslana se zhluboka nadechla.

Zbrklost zabíjí. Vždycky si napočítej do tří.

Jedna. Vypadá na ukecaný kousek. Třeba se s ním půjde nějak domluvit.

Dva. Když to nevyjde, budu ho muset začít vymítat. To není úplně moje silná stránka, ale než by přijel specialista z OMNN, bude z Otylky chodící zelenina. Nebo hůř, bude mrtvá. Posednutí démonem nikdo dlouho nevydrží, obzvlášť když vás ten démon k ničemu nepotřebuje, a tudíž vaši tělesnou schránku nešetří.

Tři. Když se ani vymítání nepovede… tak nám nezbude než ho poslat sférickým teleportem zpátky domů. I s Otylkou. Vedoucí by mě roztrhala na kusy, kdybych nechala na svobodu uniknout dospělého inkuba. Navíc teď, před půlročním review. Moje kápéíčka za posledních šest měsíců nejsou úplně podle očekávání.

„Okej, dámy. Jdeme na věc. Všechny se támhle v kuchyni schovejte za bar. Rozhodně nevystrkujte hlavu. Ani kdybyste slyšely cokoliv, nevstávejte. Seďte tam. Dojdu pro vás. Když se do patnácti minut neukážu a ty,“ ukázala na Lucii, „ucítíš, že tvůj pentagram je v čudu, utečte a zavolejte na OMNN, že máme vyššího démona na útěku, PO v NS a je potřeba vyhlásit KK2.“

Dívky se rychle přesunuly do bezpečí, téměř bezvládnou nekromantku odtáhly s sebou.

„Jak jste říkala ty kódy, paní velmistryně?“

Ruslaně už do každičkého kousku těla proudila její vlastní vnitřní energie smíchaná se vzrušením z nadcházejícího souboje. Prohrábla si narudlé vlasy, posunula sponku nad uchem a stiskla amulet Věstonické Venuše na krku. Nic nedělal, byl to jen kus kovu, ale nosila ho pro štěstí.

„Jenom mistryně. Prostě jim řekněte, že je to v prdeli.“

Prolomit se jednosměrně do slabého pentagramu jí nedalo žádnou práci. Když byla její síla uvnitř, opatrně ťukla do levitující nevěsty.

„Démone, promluv!“

V místnosti se citelně ochladilo a světla několikrát blikla. Vznášející se tělo se několikrát otřáslo a sneslo se ještě o kousek níže. Otylčiny prsty na nohou se téměř dotýkaly podlahy. A pak se její ústa otevřela.

„Jsem zde!“ zahřměl hluboký hlas. Zpoza baru se ozvalo vyděšené pištění.

„A čehož si žádáš?“ zakřičela na něj Ruslana.

Démon se rozesmál. Už to ale nebyl hluboký, mimozemský hlas temnot, ale normální, vysoko položený hlas jednadvacetileté Otýlie.

„A čehož si žádám? Proč s náma všichni mluvíte, jak kdybychom byli v roce 1845? Jenom proto, že jsem démon, musím bejt geront? Abys věděla, je mi dvacet šest! Dvacet šest let! Vypadám dobře, ne?“

Ruslana se zarazila. Démonická Otýlie se nadechla a spustila znovu: „I když ty to vlastně nevidíš, lidi maj hrozně omezenej vnitřní zrak. No každopádně jsem velkej fešák, kterýmu žádná neodolá. Ale k věci – je ti moc dobře jasný, čehož si žádám. Chci svobodu, kterou ty mi dát nemůžeš. Tvůj shnilej matriarchální, antropocentrickej systém neumožňuje bytostem, jako jsem já, žít v jedný sféře s bytostma, jako seš ty. To čumíš, co? Mám načteno! Jsem hezkej, a ještě vzdělanej. Ideální profil. Takže, děvenko…“

Ruslana na ni zírala s otevřenými ústy.

„… jdi domů a dej si píču s chlebem.“

To ji probralo. Inu, vyjednávání jde jako po drátkách.

„Z týhle cácory nevylezu, dokud nechcípne. Chtěla si bodnout s panem Velkým, má mě v sobě až do smrti. Což bude celkem brzo.“ Otýlie se znovu hystericky rozesmála.

Jak si přeješ, fešáku. Chceš to po zlým, bude to po zlým.

Už nebylo na co čekat. Otýlii zbývají možná už jenom minuty života. Ruslana se zhluboka nadechla, napnula veškerou sílu na nelidskou esenci, kterou cítila uvnitř dívky, a začala recitovat: „Zdrávas, Maria, milosti plná, Pán s tebou, požehnaná ty mezi ženami —“

„Ah, to šimrá! Koukám, žes šáhla pro klasiku! Žádný modernistický new age nesmysly, ale pěkně postaru podle Malleus Maleficarum. Škoda, že na tohle se ti můžu —“

„… požehnaná ty mezi ženami a požehnaný plod života tvého, Ježíš. Svatá Maria, Matko Boží, pros za nás —“

„Jejej, ty seš ale divoška! Možná bych si měl dát tebe, až skončím s touhle ludrou.“

Otýlie se třásla víc a víc, tvář zkrabatělou bolestí. Byla bledá jako sníh. Vzduch uvnitř pentagramu se začal vlnit jako nad asfaltem při parném dni, ale v místnosti se ještě více ochladilo. Čarodějka cítila, jak veškerá její volná energie proudí do obrazce a mizí kdesi ve sférickém meziprostoru.

„… pros za nás hříšné nyní i v hodinu smrti naší. Amen!“

Zablesklo se a ozvala se hromská rána. Rázová vlna smetla Ruslanu, její letící tělo rozbouralo nábytek a zarazilo se o bar. Otýliino tělo začalo ve stále zrychlujících obrátkách rotovat kolem vlastní osy. Pentagram slábl a magická energie z něj tryskala ven.

O několik vteřin později Ruslana znovu nabrala vědomí. Intenzivní bolest v zádech, rukách a nohách jí připomněla, kde je a o co se tam neúspěšně pokouší. Tělo v obrazci svištělo kolem dokola a neviditelnými magickými erupcemi umocněný zvuk vyplňoval téměř celý prostor obýváku. Zpoza baru, pod kterým ležela, bylo slyšet vzlykavé výkřiky účastnic rozlučky.

Tak to se taky moc nepovedlo. V hlavě jí řinčelo a nemohla se soustředit.

Co jsem zvorala? Je moc silný, moc mladý. Obyčejné vymítání na takové nezabere a specializované nástroje, obětiny a hlavně lidi, co tomu rozumí, jsou ve třicet kilometrů vzdáleném Oblastním velitelství OMNN. Když ho odešlu do jiné sféry přímo, sférickým teleportem, přijdu o Otýlii. Musím ji dostat ven dřív, než ji zabije. Tedy pokud to už neudělal.

Dívka rotovala stále rychleji. I kdyby se Ruslaně podařilo démona zahnat, zabila by se prostým nárazem do zdi. Světla zběsile blikala, jako by chtěla jenom dokreslit pochmurnou atmosféru.

Zbrklost zabíjí. Vždycky si napočítej do tří.

Jedna. Je drzý a chytrý – vyjednávat nebo se sázet se mnou nebude. Není ho jak napálit ani podvést.

Dva. Je mladý a silný, vymítat ho nemá smysl.

Tři. Někde přece musí být nějaké vodítko, musel někde ukázat slabinu. Každého démona jde vrátit tam, odkud přišel.

Zatřásla těžknoucí, bolavou hlavou.

Jenomže tenhle neukázal. Nemá slabé místo. Měl vlastně pravdu, má opravdu ideální profil. Ideální profil démona. Bezvadný, bezchybný, všemi obdivovaný…

No jasně.

Ruslana se potácivě postavila na nohy a proplížila se kolem baru. Za ním seděly vyděšené a již zcela vystřízlivělé účastnice rozlučky. Dokonce i nekromantka už vypadala celkem při smyslech. Při pohledu na polámanou, rozcuchanou a odřenou Ruslanu vykulily oči.

„Jste v pořádku? Co je s Otylkou?“ křikla Nirvana. Nad barem proletěla sklenička na šampaňské a roztříštila se o protější stěnu.

„Žije,“ mlžila Ruslana. „A vím, jak toho hajzla sejmout. Dobře se soustřeďte. Lucie, umíš nějaká násobící zaříkání?“

„Cooo prosím?“

„Jestli umíš násobící zaříkání,“ zařvala na ni čarodějka. „Komora ozvěny, Tam-tam, něco takového.“

„Komoru ozvěny zvládnu. Co potřebujete rozeznít?“ zeptala se Lucie.

„Ne rozeznít, zopakovat. Tisíckrát, aspoň. A nejde o slova ani o hlas. Jde o pocit.“

Lucie se zarazila: „Takhle jsem to ještě nikdy nepoužila.“

„Teď budeš muset. Hned ti řeknu jak. A druhá otázka: má Otýlie Tinder?“

Čarodějka se podívala na jejich zmatené obličeje a doufala, že odpoví ano.

„Vzdávám se!“ Ruslana se vypotácela zpoza baru. „Vzdávám se, dostaneš svoji svobodu!“

Hluk v okamžiku pominul, posedlá Otýlie se přestala točit, snesla se na zem a nohama se dotkla podlahy.

„Ty se vzdáváš?“ zeptala se Otýlie podezřívavě.

„Ano. Chci ji živou.“

Vzduch uvnitř téměř rozloženého obrazce zavibroval vzrušením. „A za to mě pustíš?“

„Jo. Stopaři OMNN se tě pak pokusí chytit, ale budeš mít hodinu náskok. Když mi dáš Otýlii živou.“

„A jak by sis tu výměnu představovala?“ Démon v dívčině těle přistoupil k okraji pentagramu.

„Budu ti věřit. Deaktivuju pentagram, ty ji opustíš a pak si leť do světa, ptáčku přelétavá.“

„Ptáčku přelétavá? Co to má znamenat?“ zarazil se inkubus.

„Lepší kódová slova mě nenapadla,“ pokrčila rameny čarodějka.

Nirvana, skrčená s ostatními za barem, držela v ruce mobilní telefon, kde posledních několik minut zuřivě měnila nastavení seznamovací aplikace Tinder. Místo svého obvyklého cíle – místně blízkých fešáků k seznámení – vyhledávala blízké osoby ženského pohlaví. Telekinetička sice měla sexualitu již dávno ujasněnou, ale teď zuřivě procházela záplavou dívek v okolí a hledala tu pravou. A našla.

Svoji dobrou kamarádku Otýlii. Budoucí nevěsta si profil ještě nezrušila. Koneckonců, vždyť se potkali právě tam.

O pouhou vteřinu později k Nirvaně dolétla Ruslanina slova o přelétavém ptáčkovi a přesně v ten okamžik posunula prstem na displeji pod Otylčinou fotkou doleva. Univerzální gesto odmítnutí pro dvacáté první století. Nechci tě, nelíbíš se mi, už tě nikdy neuvidím.

Ten krok, ten úkon, ten pocit zachytila další dobrá kamarádka, Lucie, a prostřednictvím svého násobícího zaříkání ho zmnožila. Ne stokrát, ne tisíckrát, ale milionkrát. Něco tak nicotného, jako je odmítnutí na seznamce, kde každý den můžete vidět stovky lidí, je snadné očarovat. Je to jednoduchá, triviální věc, kterou i nevyspalá, vystresovaná mladá zaříkávačka snadno zvládne.

Jedno odmítnutí? To je jenom drobnost. Ale když jich dostanete milion? Jeden milion potvrzení toho, že vás nikdo nechce. Že o vás nikdo nemá zájem. Že na trhu se sexem a láskou nemáte co dělat. To otřese sebevědomím i hodně namyšleného démona.

„Amen!“ zakřičela Ruslana a upnula veškerou sílu k tomu, aby vytlačila démona z Otylčina těla.

Oslabený inkubus zakolísal a na několik vteřin opustil dívčino tělo. Vrátit se už nestihl, protože ho mistryně čarodějka odeslala sférickým teleportem tam, odkud přišel.

Otýlie se zhroutila na podlahu v obýváku. Z nosu jí tekla krev, kůže na obličeji vypadala jako z papíru a zcela jistě shodila minimálně deset kilo. Jemně se nadzvedávající hrudník s nápisem Nevěsta však naznačoval, že by mohla svoji rozlučku se svobodou přežít.

Honza Andrš (*1990) pochází z Příbrami a žije v Praze. Pracuje jako markeťák, vystudoval politologii a pokračuje ve studiu uměnověd se zaměřením na herní studia. Je členem rady Centra pro studium populární kultury a fanouškem fantastiky ve všech podobách. Povídka Rozlučka je jeho první publikovanou povídkou a jen těsně předběhla vydání krátké povídky Zbytku smrt v Kočasu 2020.

Alexandra Haverská

Sólo pro pařížskou špínu

Paříž, leden 2011

Prvotní hlad. Vzrušení. Rostoucí, nepřátelská síla. Již o tom nemohlo být pochyb – v Paříži se něco chystalo.

Ksakru, blesklo Coyotte hlavou. Už to skoro vypadalo, že si s Paříží vzájemný poměr sil vyříkaly. A teď do toho zase někdo kopnul. Coyotte neměla čas ani prostor rozjímat o tom, kdo za tím asi stojí. Město se jí měnilo pod rukama a při tom se ji snažilo pohltit. Smetla ze sebe další šátravé chapadlo černočerného slizu. Na dotek řezalo. Netušila, co dalšího by mohlo umět, ale chtěla pokud možno zůstat v jednom kuse, takže to nehodlala zkoumat. Nejvyšší čas vyklidit pole.

Odtrhla zrak od doširoka rozevřeného nestvůrného chřtánu ve vodách Seiny, z něhož chapadla vyrůstala, a rozeběhla se přes Pont de l'Alma do relativního bezpečí levého břehu. Černá chapadla čpící rozkladem vyrazila za ní. Zrychlila. Když vkročila na nábřeží, šátravá černota se stáhla. Prozatím. Coyotte nebyla z osobní obhlídky města o moc moudřejší než ráno, kdy jí všechny myslitelné věštecké nástroje odpovídaly zarytým mlčením. Stejně jako včera. A minulý týden. Bylo nad slunce jasnější, že bude muset zatnout zuby a vyžádat si pomoc. Naštěstí ale znala někoho jako stvořeného pro tuhle práci.

* * *

Zasloužilý pražský pošťák Rabenda by přísahal, že na tuhle adresu na Novém Světě ještě nikdy nic nedoručoval. A už vůbec ne někomu s asijským jménem. Nemýlil se.

Když jste mytologická bytost, nezvoní u vás pošta zrovna dvakrát často. A ještě zřídkavěji nosí psaní do vlastních rukou. Gumiho si už už chtěla z pověrčivosti odplivnout, když si všimla francouzské známky na dopise. Roztrhla zprudka obálku. Hotelová rezervace, jízdenka do Paříže na příští týden. Fialový krasopisně vyvedený lísteček: „Přijeď už konečně, Mi. Chci Tě tu. A bientôt, Coyotte.“

Mi očichala vzkaz a usmála se. Vlastně neměla důvod starou přítelkyni nevyslyšet, ať už ve skutečnosti chtěla cokoli. Mi se popravdě začínala na nuceném odpočinku už trochu nudit, protože i pohádková romantika Hradčan časem zevšední, a kromě experimentů s klasickou fotografií neměla v Praze moc do čeho píchnout. Na druhou stranu, nebude tu nikomu chybět.

* * *

„Tu la ferme, hein,“ zavrčela Mi škvírou mezi sedačkami dálkového autobusu. Dítko halasně komentující již pátou epizodu Rákosníčka zvedlo zrak od tabletu. Pohlédlo přímo do tlamy s vyceněnými tesáky. Žhnoucí žluté démonické oči si již úslužně domyslelo samo.

„Moc se omlouvám, myslela jsem, že spíte,“ povzdechla si zničeně matka. „Désolée, mon pouce, ale budeme muset pohádku vypnout.“

„Mais maman! Ta paní, ta paní má —“

Rodící se litanii přerušilo zastavení autobusu.

„Dobrý večer, dámy a pánové, pasová kontrola Spolkové republiky Německo. Připravte si, prosím, své cestovní doklady.“ Nastoupili dva uniformovaní chlapíci statných postav, pěstěných dlouhými roky pojídání koblížků během noční směny. První převzal papíry od řidiče a zkušeným okem přejel po cestujících. A hele. Asiatka zachumlaná v koutě, sedí sama, vytahané neznačkové oblečení, nenalíčená. Pokynul kolegovi: „Koukni, Hans, sibiřská náplava. Tu určitě pořádně proklepni.“

Hans rychle procházel mezi sedačkami; studenty jedoucí na Erasmus střídaly smíšené rodiny vracející se z prázdnin v „divočině“ Východní Evropy. Nakonec s cukajícím koutkem došel k Mi. „Passport please. Pasport požalujsta.“ Mi si ho změřila pohledem. Znejistěl. Nervózní by tu měla být přece ona! Beze slova vytáhla ze záňadří koženého křiváku pas. Zlatá císařská chryzantéma, modré desky. Hans se bezděčně narovnal do pozoru. „Um. Thank you, madam.“ Zalistoval: Asahi Kumiko, ročník třiaosmdesát, hodnost atašé. Schengenské vízum Hans už ani moc nezkoumal.

„I wish you a very pleasant trip to Paris, madam.“

Autobus se zase rozjel.

„Platíš pivo,“ řekl venku Hans. „Ztrácíš odhad.“

„Měla vízum. Občas mívaj.“

„Lepší. Japonskej diplomatickej pas.“

„Tak to sem nežral. Holka z ambasády na vejletě. Autobusem. Platím dvě.“

Za tuhle cestu se jí Coyotte bude zodpovídat, i s úroky. Mi bezděčně vycenila ostré zuby na svůj odraz ve skle. Sice létání nesnáší přesně od dob, kdy se bez ponižujícího čekání a nesmyslných kontrol obejdete jen na vnitrostátních letech, ale… Odpustila by nepohodlí, zatuchlý smrad ze směsi zpocených ponožek, brambůrků a vyšeptalé coly, dokonce i nekonečného Rákosníčka. Ne ale to moře času na přemýšlení, které šestnáctihodinová cesta Florenc–Gallieni nabízela.

Věděla, že něco smrdí. Znala Coyotte dost dobře na to, aby jí došlo, že ji v Paříži nejen chce, ale i potřebuje, i když to dala najevo typicky coyottovským způsobem. Ale co to může být, že si s tím Coyotte neporadí? Pokud je to tak, jak je možné, že si nikdo jiný ničeho nevšiml? A proč má tedy tolik hodin k dobru, aby je mohla promarnit sezením na odrbaném modrém čalounění, zatímco se za okny míhá německá dálnice? Tuhle nejistotu Coyotte pěkně vytmaví.

Gallieni za časného rána bylo přesně tak ohyzdné, jak se od autobusového nádraží v nejspodnějším patře podzemního parkoviště ve špatné čtvrti dalo očekávat. Šedé, špinavé a smradlavé. Mi už kručelo v břiše, ale i když byla otrlá, pod dojmem okolí si nechala zajít chuť.

Metro se neukázalo být o moc lepším: labyrinty chodeb a tunelů prokvétaly plísní, odtokové kanály na dešťovou vodu připomínaly v nočních hodinách příliš často někomu pisoár. Navinulý pach rozkladu ji provázel i do vlaku. Mi se nemohla ubránit dojmu, že to při její poslední návštěvě před bratru čtyřiceti padesáti lety nebylo zdaleka tak zlé.

Někde kolem Belleville si naproti ní přisedl mladík ve světle šedé teplákovce. Když zvedl pohled, zíralo na Mi jedno černočerným povlakem potažené oko. Jako okno do nicoty. Řasy měl slepené hnisem a páchl ledovým potem těžce nemocného člověka. Mi se otřásla odporem. Letmo zahlédla černá chapadla čehosi, co se kolem mladého muže ovíjelo. Ulevilo se jí, když vystoupil.

Rodinný hotýlek nedaleko Place de Clichy působil přívětivěji. Samotné náměstí už sice dobyli hipsteři, ale tady o dva rohy dál bylo pořád útulně zapadlo.

„Vaše klíče, mademoiselle,“ usmál se na Mi recepční odkudsi z Maghrebu. „Mám tu pro vás také telefonický vzkaz od jisté Madame C. Latrans. Mám vám vyřídit, že vás bude dnes v osm hodin večer očekávat ve 3W Kafé, 8 rue des Écouffes. Příjemný pobyt.“

Mi se konečně nasnídala a pak se ještě oblečená vděčně svalila do postele. Na náladě jí neubralo ani to, že musela cestou překročit dva tři zmateně prchající šváby.

* * *

Snad jen piknik pod rozzářenou Eiffelovkou je kýčovitější než noční Marais: osvětlené renesanční paláce, place des Vosges, kde bydlel i sám Victor Hugo, Centre Pompidou, mekka moderního umění… A všude kolem bary rozházené v křivolakých uličkách. Zejména queer bary. Nenápadný Bear's Den měl před vchodem zarostlého číšníka významně pomrkávajícího na kolemjdoucí pány, takže i těm, kdo nerozklíčovali název, došlo, o jaký typ podniku se jedná. 3W Kafé stačila růžová fasáda.

Barmanka přejela vstoupivší Mi uznalým pohledem. Coyotte seděla u stolku v rohu, nohy v rudých kozačkách na protější židli, kaskáda havraních vlasů spadající až k zemi. Ostře řezané, leč půvabné rysy, olivová pleť. Před ní sklenička kir royal a na klíně drobná světlovláska. Obrazu k dokonalosti bolestně chyběl doutník v té ruce, která nebyla obtočená kolem dívčina pasu. Coyotte se na Mi oslnivě usmála.

„Enfin! Buď nám vítána ve městě krásy! Mi, tohle je Anaïs, Anaïs, tohle je Mi.“ Obligátní polibek na obě tváře. Jen dvakrát, nejsme na venkově. Coyotte něžně kousla Francouzku do krku.

„Désolée, ma belle, ale jak jsem říkala, tohle bude pracovní. Tak zase zítra.“ Razantně si sundala protestující Anaïs z klína. „Mais te vexe pas, ma poule! Jenom práce.“ Coyotte poslala sklesle odcházející dívce ještě jeden vzdušný polibek a obrátila se k Mi.

„Ty volné francouzské mravy jsou poslední dobou spíš mýtus,“ dodala roztrpčeně. „A ty jsi Asiatka k sežrání, tak žárlí. Má proč,“ Coyotte na Mi mrkla a přitáhla si ji za bradu blíž k sobě. Začichala: „I když, doufala jsem, kotě, že si dáš v hotelu sprchu.“

Mi zaprskala: „To od tebe sedí, prašivej čokle.“

Zasmály se.

„Co že se ti po mně najednou zastesklo?“ nadhodila Mi.

„Zvu tě do Paříže už celé věky…“

„Ale nikdy předtím jsi mi k tomu nezaplatila hotel na měsíc. Kápni božskou, Coyotte.“

„Bylo načase, inspektorko Asahi.“

Do Mi jakoby uhodil blesk. Inspektorka Asahi. Tou bývala dávno. V jiné zemi, na jiném kontinentě… za časů císaře Meidžiho. „Takže to bude pracovní,“ začala gumiho pomalu.

„Obávám se, že ano.“

„Proč jsi pro mě tedy poslala autobusem?“

„To víš, kotě, letenky jsou drahé, nechtěla jsem prodělat moc, kdybys mi dala košem…“

„Kecáš. Vím, že jsi… dobře zaopatřená, Madame Latrans.“

„Nerada létáš,“ hlesla Coyotte tiše. Mi zůstala bez munice pro další sžíravou odpověď. Coyotte se opět rozzářila: „A vůbec, pojďme se nebavit o práci, ta počká do rána.“

„Takže mě tu hrozně potřebuješ, ale vlastně to nehoří?“

„Přibližně přesně tak,“ usmála se dvojznačně Coyotte. „Inspektorka může počkat do rána, dnes večer mě zajímá jenom Mi…“

„Když jinak nedáš – ale nemotivuje mě to k trpělivosti, chm?“

„Chceš lepší důvod?“

„To teda chci.“

„Říkejme dnešnímu večeru nasávání atmosféry. Předběžné pozorování.“

Mi chvíli upřeně hleděla Coyotte do tváře, ani jedna nehnula brvou. Pak si gumiho odfrkla nosem: „Jsi ve srabu a nevíš přesně proč.“

„Nechci tě zbytečně ovlivňovat svými závěry!“

„Říkejme jim dojmy z první ruky. Tak spusť.“

Coyotte se ráda nechala přemlouvat.

„Co všechno víš o Paříži?“ zeptala se.

„To, co se nedá přehlédnout. Že město múz a lásky stojí na zřídle chaosu. Ale před lety kypívalo životem, tvořením…“ Mi nasadila teatrální výraz. „Probouzelo rozervané duše a přetékalo dekadencí.“

„Časy se mění, ma belle. Paříž strádá. Dnešní hipsteři nesahají prokletým básníkům ani po kotníky, protože jejich šmrnc koupíš snadno podle figuríny ve výloze značkového secondhandu.“ Zato Coyotte mluvila vážně, až melancholicky. „Příliš mnoho mladých básníků se ve svých myslích brzy změnilo na studenty prestižní obchodní akademie. Příliš mnoho čerstvých dvacátníků z lepších rodin vyměnilo noci plné neřesti za otročinu na sotva placené stáži a říká tomu slibný začátek kariéry…“

Mi zamyšleně poslouchala a začalo jí být Paříže skoro líto. Působila jako holka, kterou v tenkých letních šatech vykopli do deště z baru, kde ji předtím opustil její poslední milenec.

Coyotte pokračovala: „A tak Paříž začala požírat, co se namane. Z tvůrčího chaosu se stává rozklad.“

Mi se zachmuřila. To by vysvětlovalo její ranní dojmy.

„To ti tedy pěkně děkuju za pozvání. Proč odsud raději nevypadneš?“

„Protože to, co bylo dlouho nahodilé, začal někdo zvenčí záměrně usměrňovat. Nebo tak se mi to alespoň jeví. Ale dokud se na Baudelairově hrobě pořád objevují milostné dopisy podepsané rudou rtěnkou, líbí se mi tady.“

„Jsi stále stejně sentimentální, Kojote.“ Posměšný tón nezastřel úsměv, který Coyotte říkal, že ji v tom Mi nenechá.

Coyotte chvíli mlčela a pak žoviálně rozhodila rukama: „Co ti mohu přinést? Pití tu mají slušné a na rozdíl od marxistických feministek odvedle ho nerozlévají do plastových kelímků.“

„Cokoli kromě Suntory whisky,“ odvětila již lehčím tónem Mi. Večer příjemně ubíhal, až nastala chvíle, kdy začalo být příhodnější v něm pokračovat u Coyotte doma.

„Tak na tohle balíš holky,“ vzdechla Mi nad výhledem ze střešní zahrady. Nejromantičtější město světa jak na dlani.

Coyotte se laškovně uculila a zdvihla obočí: „Ještě jsi neviděla to hlavní.“ Vzala Mi za ruku a vedla ji do obýváku – prostoru před barem vévodila obrovská vana na mosazných nohách ve tvaru orlích spárů.

„Vyhrálas, přehodnotím tu sprchu, otoč se,“ prohlásila Mi a začala si rozepínat kalhoty.

Coyotte se sama pro sebe pousmála a odešla nahoru do patra do ložnice. Vrátila se ve chvíli, kdy se Mi, vydrhnutá od hlavy k patě, uvelebovala v pozvolna se napouštějící vaně. Zastavila se jí v nohách a vysokým obloukem kápla do horké vody trochu voňavé tekutiny. Gumiho zaplavily pěnové bublinky. Rozverně si přimáčkla jeden chomáček na nos: „Tohle je stejně hrozná zvrhlost…“

„Ale vidíš, počkala jsem, až se umyješ. Můžu k Tobě? Jsem docela čistá,“ dodala žertovně Coyotte.

„S tebou bych klidně seděla i ve špinavé vodě, pojď,“ usmála se Mi. Coyotte měla příjemnou, leč občas znepokojivou vlastnost pamatovat si na vás drobnosti. Vklouzla do vany za gumiho a opřela si ji do náručí. Mi sykla blahem, když jí Coyottin nehet zvolna obkroužil bradavku.

„Opravdu jsi mi tu chyběla, ma belle,“ zašeptala jí Coyotte u ucha a skousla lalůček. Mi namísto odpovědi vzala Coyottinu dlaň a přesunula ji ze svého ňadra níž.

Když poprvé vyvrcholila, Coyotte jí samým vzrušením málem prokousla rameno. Nevynechaly gauč, bar, ani postel. Nakonec Coyotte opřela Mi o prosklené dveře na terasu, čelem ven k městu, a zaryla jí nehty do boků. S připínacím dildem to nikdy nebyla taková zábava jako s orgánem vlastním, ale čím déle přirážela, tím víc si Coyotte uvědomovala, že i skrz dildo Mi opravdu cítí. Byla horká, divoká, úžasná a plná energie. Jsou věci, které s lidskou holkou prostě nezažijete.

Mi se probudila časně z rána. Tiše vyklouzla z postele, za niž by se nestyděl ani rozmarný paša z pohádek, a zanechala Coyotte jejím sladkým snům. Mi hnalo do ulic znovu probuzené vzrušení lovce.

* * *

Mi si říkala, že včera musela být vážně unavená. Nebo zaneprázdněná. Což obojí byla. Jak jinak si mohla nevšimnout, že té břečky kolem bylo tolik? Vězela v ní až po uši. Šedočerné chuchvalce čehosi nehmotného se v obláčcích přelévaly ulicemi, zachytávaly se na rozích domů, a když ulpěly na kolemjdoucích, fialově zahořely. Mi si znechuceně odplivla, čímž vzbudila rozruch u skupinky bezdomovců vyhřívajících se na vývodech vzduchotechniky metra. Lidé se mátožně plahočili ulicemi, i když na nich viděli jenom prachobyčejnou špínu.

O kousek dál Mi ucítila cizí sílu, usměrněnou, proudící městem někde poblíž. Vyrazila za ní. Jeden z vágusáků, ramenatý Somálec, se zvedl z ohřívadla a nalepil se na Mi jako stín.

Mi šla neomylně po zdroji energie a u kostela Sainte Trinité na něj narazila: Jemné vlákno energie vycházelo z hlavní lodi a vedlo někam daleko k severu. Přišlo jí podezřele snadné, že by to byla užitečná stopa, Paříž byla magie plná. Z kaluží černého kondenzátu chaosu rozlitého mezi dlažební kostky se ale na rozdíl od čajové sedliny věštit nedalo. Zato vlákno energie bylo něco. A i kdyby nakonec nebylo k ničemu, alespoň se po letech podívá na Montmartre. V Paříži přece jen nejste každý den.

Nekonečná modlitba. Litanie nepřerušená po desítky let, vyřčená hlasy stovek a stovek věřících, kteří se v dlouhé šňůře střídali na klekátku postranní kaple v Sacré Cœur. To bylo to vlákno, co ji přitáhlo přes půl města.

Mi se roztáhly nozdry vztekem. Holt nejen stará láska nerezaví. Jemné nuance mezi jednotlivými křesťanskými denominacemi gumiho říkaly pramálo. Za všemi se tak jako tak táhli andělé. Agresivní okřídlená pakáž, co u ní doma v Koreji koncem devatenáctého století vybila ty žalostné zbytky nelidí, které přežily staletí neokonfucianismu a dračí hegemonie. Polidštění, plamenný meč, nebo kolaborace s Japonskem. Dostala tehdy vpravdě hvězdný výběr. Ale kabáty měla japonská imperiální policie moc hezké.

Mi zatla zuby, posadila se o lavici dál za modlící se ženu tak, aby dobře viděla profil její tváře, a čekala. Půlhodinu. Hodinu. Dvě. Kolem přicházeli a odcházeli lidé, zatímco pro dvě postavy sedící v kapli se čas zastavil. Nakonec do jejich vytržení vstoupil postarší černoch.

„Teď je to na mně, sestro Marie,“ pronesl tiše a začal svoje zdrávas. Gumiho se vytratila ven za ní a chvíli ji dál sledovala. Jakmile měla jistotu, že je pryč, skryla hlavu v dlaních. Když ji zase zvedla, nesla Mariinu podobu. Vyrazila zpátky do kaple.

„Promiň, bratře, myslím, že jsem si tu zapomněla růženec…“ hlesla, než muže poslala jedinou ranou do bezvědomí. Naaranžovala ho v lavici tak, aby to vypadalo, že usnul během modlitby. Kolem proudily nezúčastněné davy turistů. Gumiho nepovšimnuta odkráčela středem. Trvalo jenom chvíli, než se mnoho let trpělivě spřádané kouzlo prostě zhroutilo do sebe. I malé pomsty potěší.

Vrhl se na ni až po prohlídce Sacré Cœur, dole pod kopcem, v klikatých uličkách mezi Pigalle a Anvers. Čekala ho. Pokusil se ji přimáčknout ke zdi, aby to vypadalo jako běžná žádost o peněženku a telefon osamocené turistky, a nikdo z místních si ho moc nevšímal. Policie v těch končinách hlídkovala zřídka. Ubožák. Chňapla mu po ohryzku. Ale v tu chvíli Ibraahin, kdysi ze zoufalství člen aš-Šabáb a boxer na odpočinku, dokázal překvapit. Probudily se dávno pilované reflexy a on vysolil několik rychlých kombinací direktů a háků. Mi si znechuceně uvědomila, že cítí v ústech vlastní krev. Obličej se jí protáhl do liščího čenichu, zaleskly se rudě zbrocené tesáky. Její protivník zvířecí škleb opětoval. Vzduchem se zaleskly drápy obou soupeřů, kteří se pustili nesmlouvavě do sebe. Ibraahin se rval srdnatě, ale i tak to pro něj byl nakonec krátký boj. Když se svezl do tratoliště vlastních tělesných šťáv, spadla mu vyšívaná mohamedánská čapka. Odhalila pár dlouhých špičatých uší a spoustu hnisajících vředů na nelidsky tvarované lebce. Až teď si Mi všimla, že tvor měl na každé ruce o jeden kožnatý prst navíc. Okamžitě ji přešla chuť na jeho játra.

Coyotte vyburcovalo štěkavé vytí pod okny. Na chodníku seděla gumiho, bílou srst potřísněnou… Raději se nezamýšlet, čím vším. Lidé bez povšimnutí procházeli kolem, byla pro ně neviditelná. Naštěstí. Coyotte ji urychleně odvedla nahoru. V liščí podobě gumiho sice nikdo ze smrtelníků neviděl a neslyšel, ale to neznamenalo, že v ní uměla procházet zdí. Nebo zvonit.

„Někdy si myslím, že nejsi liščí démon, ale prostě jenom prase. Opovaž se mi tím svinstvem zaneřádit můj oblíbený kobereček,“ štěkla Coyotte a ukázala na rudo-zelený peršan s malým geometrickým vzorem. Krev na gumiho spíš nebyla její.

Mi se zazubila a vskočila do vany. S lehkostí nabyla lidské podoby a začala se svlékat.

„Šli po mně,“ prohodila lakonicky a otočila kohoutkem.

„Kdo přesně?“ Coyotte se zarazila.

„Takový africký démonek. Maskoval se za člověka, ale měl místo mozku kaši.“

„Aha, takže jenom avatar města. Divím se, že si na tebe troufl.“

„Hmmm…?“ protáhla Mi a začala si čistit nehty.

„Většina slabších nelidí tu propadá jisté formě uctívání Paříže, aby nebyla pohlcena – a náhradou za sebe loví. Málokdy si ale dovolí na někoho mimo svoji ligu. To jsou avataři města.“

„Otravná novinka,“ ucedila Mi. „Každopádně tenhle už stejnou chybu neudělá.“

„Čekala jsem, že si poradíš,“ okomentovala Coyotte z kuchyně.

Zavoněla čerstvá krev. Mi, oděná jen ručníkem ve vlasech, přetančila ke Coyotte stojící u baru. Mlsně se olízla.

„Sašimi z kachních jatýrek. Šetřila jsem si ho na romantickou snídani,“ řekla Coyotte a vložila první sousto Mi přímo do úst. Kuchyňská linka byla tak akorát vysoká a připínací dildo včera večer neuklidily příliš pečlivě.

* * *

Jistěže si Mi kladla otázku, proč to všechno dělá. Musela si přiznat, že má pro Coyotte prostě slabost – a to nad rámec toho, jak skvěle to mezi nimi dvěma jiskřilo.

Pociťovala k ní zvláštní spřízněnost už od chvíle, kdy se potkaly v San Francisku. Co naplat, zkrátka šprýmař ke šprýmařovi sedá, i když se občas štěkají jako liška a kojot. A tentokrát nádavkem dostala příležitost k něčemu, co čím dál víc začínalo vypadat jako skvělá honička plná rvaček. Dávno se vzdala snahy svých sester stát se naplno člověkem, a tak ji od speciálního útvaru císařské policie museli na čas uklidit do exilu. Nesmrtelná inspektorka časem přece jen vzbudí podezření. Začínalo se jí pomalu ale jistě stýskat. A věděla, že Coyotte to ví.

* * *

Gumiho opět slídila městem. Po chodnících líně tekly stružky černého slizu a utvářely kaluže, které Mi brzy sebraly elán je všechny přeskakovat. Rychle ho ale zase nalezla. Dotyk té věci řezavě pálil a byl znepokojivě povědomý. Chtělo to ještě jedno šlápnutí vedle, či spíše do, aby si vzpomněla jasněji. Souostroví Tokdo pětatřicátého roku éry Meidži. Někdo si tu hrál s prastarou a ničivou silou.

Začínalo jí svítat, proč ji Coyotte zavolala. Na takovouhle práci je lepší nebýt sama.

Velký architekt Haussmann i velký dekadent Huysmans měli totiž pravdu – Paříž byla prostě a jednoduše vřed. Desítky, stovky let hniloby, špíny a nízkosti, které pomalu probublávaly dolů, až protekly jako naruby obrácená sopka do podsvětí a prožraly se skrz až k samotnému chaosu. A ten touto prohlodanou myší chodbičkou vyhřezal na povrch, kde rostl, bobtnal a rozléval se ve vazkých, všepožírajících chapadlech.

Navzdory očekáváním ale Paříž ráda kypěla životem. Určitého typu. Milovala dekadenci přelomu minulých století a ani časy, kdy po jejích parcích venčil Salvador Dalí mravenečníka na vodítku s mašlí, nepovažovala za úplně špatné. Paříž zbožňovala lidské umělce snad ještě více, než oni adorovali ji. Chtonická energie na povrch dlouho jenom lehce prosakovala, kapku po kapce, a postupně se rozpouštěla do města, které samo o sobě ožilo. Kojot došel k názoru, že tu energii nově někdo usměrňuje, Mi došla k méně optimistickému závěru. Někdo tu energii ven záměrně nasával. Pod tlakem. A přitvrzoval. Její staří známí z Tokda to ale být nemohli, o to se tehdy postarala.

Kdo tedy?

* * *

Kojot nerad přiznával, že je v úzkých, a to ani sám sobě. Ale byl. Tajně totiž doufal, že celou situaci bez větší námahy vyřeší tak, že pozve gumiho, ona udělá všechnu špinavou práci za něj, protože je v tom dobrá, společně triumfují a ještě se v mezičase dobře pobaví. Co by se mohlo pokazit?

Až na to, že všechno? Gumiho byla v Paříži už bezmála druhý týden a nic.

Kojot se začínal bát, že situaci krutě podcenil.

Hejna havranů usedala na holé větve stromů lemujících chodníčky hřbitova Père Lachaise a výsměšně krákala. Slunce pomalu zapadalo a stíny náhrobků, vytesaných ve stylu novogotické makabrózní romantiky, se dloužily, proplétaly, spojovaly a svíjely. Kolem prošla jedna z posledních skupinek turistů s obličeji zabořenými do mapy hrobů slavných osobností. Mapa, jsouc papírová, postrádala GPS lokalizaci, a proto nebohé zbloudilce naplňovala beznadějí, že by snad kdy místo posledního Balzakova spočinutí nalezli. Stín se prodloužil ještě trochu a chňapl po nejbližším z nich. Coyotte instinktivně uskočila.

Skutečně byly v loji. Zhoršovalo se to s každým dnem a nabíralo na obrátkách. Cítila, jak se podsvětní síla sbírá čím dál rychleji a neúprosně směřuje k velkému finále, jehož podobou ani účelem si Coyotte nebyla jistá – ale i tak se jí ani trochu nelíbilo. Musí něco změnit. Hned.

Kojot byl toho času na prodloužené dovolené, způsobené nešťastnou nehodou se zajícem, kvůli níž se na neurčito ocitl v ženském těle. Ale i když to s jeho mocí nebylo, co by být mohlo, byl přece jen pořád bůh.

Bůh zahnaný do kouta. Chudák gumiho ani netuší, jak moc už byla užitečná.

Urnový háj Père Lachaise byl amfiteátrem mrtvých. Malé schránky na urny ve zdech, ne větší než domácí trezor, kolem dokola, po stovkách.

Kojot se se zkříženýma nohama usadil doprostřed a začal zpívat. Předivo světa se před ním rozplétalo na jednotlivé prameny. Zpíval dál a v průběhu písně na několik nitek zlehka zabrnkal, jen tak akorát, aby poslal skrz realitu malinkou vlnku, nic velkého a nápadného. Pořád nevěděl, proti komu stojí a navíc, nepřímá práce má svůj půvab.

Když skončil, havrani dávno utichli a kolkolem se rozprostíralo až slavnostní ticho. Bylo notně po západu slunce a Coyotte ten večer už jen zbývalo vyřešit, jak se ze zamčeného hřbitova dostane ven.

* * *

Mi se loudala podél břehu Seiny a cítila se hrozně.

Šedohnědé město prostoupené nevlídností oceánické zimy čpělo marností a zoufalstvím. Zbytečné pachtění, nadarmo plýtvané snažení každodennosti. Jako by z tisíců lidí s jejich milióny drobnými strastmi přecházelo do města samotného. Nekonečně, plíživě ubíjející – Mi se přistihla, že se jí klepou ruce, když vytahovala z brokátového pouzdra svou oblíbenou kovovou dýmčičku. Pořád žádná dobrá stopa. Postupně na ni doléhalo, jak se jí Paříž pomalu azažírala hlouběji pod kůži.

Bezvýsledná potulka po levém břehu Seiny ji zavedla na lávku Debilly spojující Quai Branly s šestnáctým obvodem, perlou zbohatlické expanze Paříže na konci devatenáctého století, tvořenou palácem na paláci přísného monumentálního klasicismu mocné Třetí republiky.

Mi se zaleskl v očích rudý odraz rozžhaveného tabáku, s uspokojením a trochu s úlevou několikrát zabafala. Rychlým pohybem zhasila zbytek sirky a bezmyšlenkovitě ho hodila do vody pod sebou. Oharek jak ve zpomaleném filmu padal přímo na hlavy hrstky turistů choulících se na otevřené palubě výletní lodi, nakonec se ale odrazil od bortu a zmizel ve zpěněné hladině.

V tu chvíli se ve vodách Seiny rozevřela lačná zubatá ústa a chramstla po projíždějící lodi. Jeden každý člověk na palubě přišel o pár měsíců života – Mi zřetelně cítila proud čchi, který z pasažérů odtekl. Čelisti podobné obří masožravé rostlině se znovu roztáhly jako nalíčená pastička. Žádný jazyk, žádná morda, nic. Jenom žravá ústa omývaná pěnou zvířené řeky, po jejichž okrajích jako plamínky tancují černá chapadélka. Usměrněný chaos.

Mi polil studený pot. Ten chřtán byl stálým obyvatelem města, dobře si ho pamatovala, ale chtonická chapadélka byla novým dodatkem. Stále ty stejné otázky. Co a proč se tu děje? Ale hlavně: kdo na tom má zájem? Mi rozhodila vějíř svých devíti přízračných ocasů, jejich špičky sebou tu nervózně, tu zlobně mrskaly. Zkusí vykouřit jezevce z díry a pošlape někomu bábovičky. Uvidí, jestli se někdo chytí a bude opětovat útok. Což by sice samo o sobě bylo nepříjemné, ale oponent se tím spolehlivě prozradí.

Mi švihla všemi ocasy najednou, prudce se nadechla. Sáhla do sebe a probudila svoje kusŭl, které uvnitř ní zatepalo silou. Vydechovala pomalu. Ne uvolněně, ale se zatnutým tělem, skoro až násilně. Spolu s dechem ze sebe vypouštěla energii tak pozvolna, že ani neodfoukla chmýří letící jí těsně před tváří. S každým výdechem ale hnětla a koncentrovala proud energie, kterým udeří do chřtánu ve vodě. Tahle drtivá technika, kterou jí kdysi svěřil potulný mudrc na posvátné hoře Inwang, si v ničem nezadala se známou Železnou pěstí.

Mi bolestně počítala nádechy. Sedmnáct. Na čele se jí perlil pot, i když bylo jinak chladno. Osmnáct. Devatenáct. Koule energie před ní se už zdála hmotná. Dvacet. Rozžehla se bledým pulzujícím světlem. Dvaadvacet. Pod dotykem Miiny mysli se opalizující záře začala protahovat v šíp. Mi bylo horko a třásla se soustředěním, jak musela všechnu sílu brát ze sebe. Kdekoli jinde by se opřela o okolní zdroje. Teď se tomu chtěla za každou cenu vyhnout. Nasát omylem byť trochu nahuštěné chtonické síly by byla konečná. Hlavně na to nesahej! je totiž základní poučkou při manipulaci s prvotními silami světa. Chybu obvykle nemáte příležitost zopakovat, neb je to poslední, co do konce života stihnete. Mi to už za svou dlouhou existenci viděla. Až moc dobře.

Zářící šíp, univerzální nástroj rituální očisty, konečně vystřelil vpřed. Černá chapadla chaosu se vymrštila proti němu a omotala ho, než dospěl k rozevřenému chřtánu. Mi zatlačila myslí silněji. Plamenný šíp se pomalu, centimetr po centimetru propaloval blíž k cíli. Provazce chaotické energie se pod jeho dotykem vypařovaly, ale nahrazovaly je stále další a další. Mi vycenila tesáky a vyštěkla, jak se ze všech sil opřela do závěrečného útoku. Černé provazce zmizely a rozšklebená ústa se začala rychle, jakoby v panice zavírat. Šíp se rozplynul. Mi sáhla znovu po své dýmce. Zapotácela se a skoro upadla, jak se jí udělalo slabo.

Kojote, ty hajzle, bylo to poslední, co jí prolétlo hlavou, než omdlela.

* * *

Mi zvedla sluchátko v zemdleném rozespání, aniž by se obtěžovala na posteli alespoň posadit.

„Ahoj, kotě, volala jsem už dvakrát, ale recepční mi pořád svéhlavě tvrdil, že prý nechceš být rušena. Musela jsem nakonec být… speciálně přesvědčivá, že to hoří. Počkej, nezavěšuj –“ Coyotte ze sebe chrlila věty jako o závod.

„Co je za den?“ Mi se na víc nezmohla.

„Středa…?“

„Hajzle!“ Do hotelu se gumiho připlazila v pondělí.

„Nezavěšuj!“

„Úplně jsi mě vyšťavila a neřekla jsi mi o tom!“

„Ale přišlo mi, že si naše společné chvilky užíváš…“

„O to nejde, putain bordel de merde!“ Mi se dostávala do ráže: „Moje životní síla je moje, Kojote! Je mi jedno, jak moc příjemné bylo, když jsi mě o ni tajně připravoval! Hajzle! Zloději! Podrazáku!“

Kojot se udržel a neodpověděl vtipnou hláškou o své přirozenosti. Místo toho zvážněl: „Nechala jsem ti poslat bylinky. Moje vlastní směs. Postaví tě na nohy raz dva.“

„Ani mě nehne. Tím se z toho nevylížeš. Zkus něco lepšího.“

„Ale kotě, bylo to pro zdar našeho projektu.“

„A máš nějaké výsledky?“

„Jsem skálopevně přesvědčena, že to nebudeme muset vyhodnotit jako neplatný pokus…“

„Takže ne. Takže táhni.“

Píp, píp, píp, dál už sluchátko vracelo jenom tón zavěšeného hovoru.

* * *

Tabákový kouř stoupal tenkým pramínkem kolmo vzhůru, aby se pak v nadýchaných chuchvalcích líně převaloval pod stropem. Coyotte ležela uvelebená v horké lázni, levou ruku s doutníkem přehozenou přes okraj vany. Na stolku vedle stál jenom popelník. I když Kojot alkohol ani v nejmenším neodmítal, ke kouření nepil. Nedokázal polknout cosi tak profánního k něčemu tak posvátnému.

Coyotte znovu dlouze potáhla, vyfoukla další oblaka dýmu k nebesům a spokojeně se usmála. Těšila se, až Mi ukáže, že měla opět pravdu. Pozvánka na vernisáž, která dnes přišla poštou, nesla neomylně stopy kouzla, jímž Kojot pošťouchl náhodu. A náhoda mu ukázala místo. Už jenom počkat, až se Mi vrátí.

A že se vrátí, o tom Coyotte nepochybovala.

* * *

Mi srkala horký bylinný vývar a s nechutí si připouštěla, že zabírá. Kojot byl mnohé, a k tomu navíc schopný léčitel. Mi se s každým douškem cítila svěžejší a svěžejší, na těle i na mysli. Náhle jako by se jí v hlavě pootočilo pár koleček a myšlenky konečně zapadly do sebe tak, jak měly. Mi chvíli jen nevěřícně kroutila hlavou, jistě, že ji to nenapadlo rovnou!

Namísto marného pátrání po tom, kdo že je to proti nim, se mohla obrátit na někoho, kdo proti nim zjevně nebyl: Paříž. Město samotné. Dopila šálek a vyrazila ven, po dlouhé době v dobrém rozmaru.

Možná až v příliš dobrém, protože po všech avatarech města jako by se slehla zem. Jednoho koutkem oka zahlédla, jak daleko před ní přešel na druhý chodník a pak vzal nohy na ramena, přestože jí do běhu moc nebylo. To musel vidět hned… Očividně ne všichni avataři byli hloupí. Možná se rozneslo, co se stalo s tím, co jí zkřížil cestu. Anebo hladová démonka, která hledá nějakého toho avatara, moc nevypadá jako někdo, kdo si chce promluvit s městem, ale jako, nu, hladová démonka.

Jejich krev na tvoje ruce, Kojote, řekla si Mi v duchu a stočila se směrem k Barbès, východnímu okraji nechvalně známé oblasti Goutte d'Or, odnepaměti sídla chudých a ilegálů. Nejvíc se jich tísnilo na matracích pod visutým železničním mostem, nejposlednější z posledních, špinaví, nemocní, zubožení a zapomenutí světem.

Mi si po čichu vybírala někoho, kdo v této přestupní stanici do zatracení nebyl dlouho, neulpěla na něm stopa rozkladu a jeho játra bylo bezpečné pozřít.

Našla. Bylo to patlavé, neradostné a trochu nízké i na gumiho, která mezi lidmi žila dlouhá staletí a porozuměla za tu dobu jejich emocím. To ji ostatně také naučilo vybírat si kořist, po které se nebude nikdo shánět.

Stejně musela hledat celý zbytek dne, než našla avatara, co už neměl sílu zkoušet před ní utíkat.

Seděl v poslední řadě hlediště Arènes de Lutèce, s očima upřenýma do prázdna či snad na gladiátorský zápas, který mohl vidět jen on sám. Astrální stopou místa byla pořád cítit krev v písku. Mi oceňovala tu jemnou ironii okamžiku.

Avatar města zachroptěl: „Paní se mění… žádná kontrola… pomoz… šestnáctý obvod… Paní prosí… pomoz…“ Víc nic. Nechala ho, jak byl.

Na vrátnici na ni čekal vzkaz. Recepční úslužně předstíral, že fleky na jejím kabátě jsou jenom bahno. Buď mu Coyotte dobře platila, nebo neměl úplně v pořádku papíry, a tak se bál mluvit s policií. Případně obojí. Na lístečku stálo lakonické: Jackpot. Mi nervózního muže rovnou požádala o sluchátko telefonu. Coyotte hovor musela čekat, protože ho zvedla až nápadně rychle.

„Mám to, kočko, rychle, přijď. Žádné otázky, hoří to.“

„Dobře, přijdu. Co máš?“

„Překvapení.“

„Ty máš hlavně štěstí, že mám něco jako profesní čest. Ale jestli to zase bude levota, nepřej si mě!“

„Už se na tebe moc těším, ma chatte.“ Coyotte zavěsila dřív, než se Mi stihla nadechnout k proudu invektiv.

* * *

S Kojotem byla jedna zásadní potíž. Bůh stvořitel Vraních Indiánů měl slabost pro soukromé žertíky. Vždy dokázal z rukávu vytáhnout něco, čím mohl svoje okolí trochu potrápit. Bez ohledu na vážnost situace.

Coyotte rozpustile tancovala po místnosti držíc před sebou ramínko se společenskými šaty. Významně jimi mávala před nosem Mi, které nejvíc ze všeho připomínaly neforemný pytel náhodně pošitý volány. Kostkovanými. V psychedelické změti odstínů.

„Ani na to nemysli. Nic takového na mě nikdy nenavlečeš!“

„Ale kotě, tohle je vintage model od Kenza. Víš, kolik holek by vraždilo, aby v něm mohlo někam jít?“

„Tak někam vezmi Anaïs. Třeba si ji tím udobříš… u ní máš šanci.“

„Kotě, tohle nebude rande.“

Mi zareagovala dokonalou nápodobou výrazu „nespokojená mrcha, jejíž ctitel se dost nesnaží“ jak z mizerného drama.

„Potřebuji tě vzít na vernisáž do Musée Guimet. A nebude to jen tak.“

„Zapomeň! Tam mě nikdy nedostaneš!“ Mi byla blízka panické hrůze. Do místa, kam pod pečeti a pouta uložili mnoho funkčních zpodobnění bohů a démonů ze všech koutů Asie, se jí vůbec nechtělo. Jít tam bylo jako vlézt dobrovolně do klece.

Coyotte strčila Mi pod nos pozvánku: „Přečti si to sama.“

Mi se zúžily zornice.

Daphné Chatterjee: Děti Ničitelky. Tato mladá umělkyně francouzsko-indického původu ve svém díle neotřelými výrazovými prostředky jedinečně ztvárňuje moderní, leč niternou interpretaci mytologického tématu kálíjugy a znovuzrození světa, díky němuž poukazuje na současné společenské problémy městského prekariátu. Během vernisáže vystoupí Sneha Chandra, uznávaná mistryně tradičního tance kathak, s choreografií k poctě bohyně Kálí. Výstavu podpořilo Velvyslanectví Indické republiky v Paříži.

„To smrdí,“ ohodnotila pozvánku Mi. Musée Guimet bylo v šestnáctém obvodu.

„Jednoznačně. A proto tě potřebuji s sebou.“

„Dobře. Proč si ale mám brát na sebe tuhle… věc?“

„Budeš v ní vypadat jako oduševnělá umělkyně. Ty jsou vždycky mimo podezření, ať se chovají jakkoli divně.“ Coyotte na Mi spiklenecky mrkla.

Druhá potíž s Kojotem byla ta, že vás obvykle dostal přesně tam, kde vás mít chtěl.

* * *

Už u detekčního rámu ve vstupu do muzea to bylo, jako kdyby na gumiho mířil celý svazek laserových zaměřovačů najednou: magie zřizovatelů koloniální expozice démonů nejen že držela exponáty poslušně uvnitř, ale zároveň držela všechny nezvané hosty venku.

Mi na povrchu mysli zlidštěla, jak nejlépe dokázala, a modlila by se, mít ke komu. Tohle nezačínalo vůbec dobře. Kojot ale, zdálo se, neměl větších potíží.

„Nemůžu ti krýt záda,“ sykla Mi Coyotte do ucha. „Jakmile sáhnu po svojí moci, sepnu místní alarm a budu mít co dělat, abych se odsud dostala.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pokřivenej svět.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.