Přeložil Petr Jiříček

Copyright ©2019 2019 by Gill Thompsonová

All Rights Reserved

Copyright ©2021 for the Czech translation by Petr Jiříček

Copyright ©2021 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-249-4415-9

Věnováno Leonie a Corinne

S láskou vaše zbožňující babička

Čemu není možné porozumět, je nutné si pamatovat,

protože historie má tendenci se opakovat.

Primo Levi

Prolog

Praha 1930

Eva už odsunula klavírní stoličku a chystala se schovat noty do tašky, vtom ale profesor Novotný zvedl ruku, aby ji zarazil.

„Ještě minutku, má drahá.“ Tenký prst namířil do vzduchu v nápodobě čísla. „Mám tady jednu skladbu a byl bych rád, kdyby sis ji vzala domů.“

Zatímco profesor prohledával nebezpečně se kymácející hromadu partitur na klavíru, Eva vrhla pohled na dřevěné hodiny na stěně. Půl páté. Doufala, že to nebude trvat dlouho. Během hodiny zkušebna na konzervatoři potemněla a po podlaze už se táhly stíny. No tak. No tak. Položila konečky prstů na žluté klávesy, aby ji chladná slonovina uklidnila.

„Á, tady to je.“ Profesor Novotný sípal samým úsilím najít správnou partituru. „Hector Berlioz. Je to Villanelle z cyklu Les Nuits d’Été. Jeden z jeho méně známých kousků.“ Rozsvítil stropní světlo a místnost se rozjasnila.

„Villan ... ella?“ Navzdory obavám o čas, tohle Evu zaujalo. Vstala, když jí naznačil, aby ho pustila ke klávesám a postavila se ke klavíru. Eva byla připravená sledovat jej, jak hraje.

„Ano. Světská italská píseň.“ Profesor se s žuchnutím posadil na polstrovanou klavírní stoličku. „Je oslavou jara a nové lásky. Ideální skladba pro mladou dívku.“ Sáhl po kulatých černých brýlích, které měl pověšené na šňůrce kolem krku, a nasadil si je, jako by se chystal hrát. Potom je znovu sundal. Šňůrka je zachytila. „V Rudolfinu bude příští rok koncert na počest Berliozova díla. Myslel jsem, že bys jako své první veřejné sólo mohla zahrát právě Villanelle.“

Eva se rozhořčeně nadechla, ale profesor jen mávl rukou.

„Tyhle dětské soutěže se nepočítají.“

Tyhle dětské soutěže?! Narovnala se. Copak nevyhrála všechny? Dokonce i prestižní Cenu Antonína Dvořáka pro mladé talenty? Hlavou jí bleskla vzpomínka, jak zvedá těžký kovový pohár a slyší ohlušující potlesk.

Profesor opřel složené stránky not o ostatní na kovové opěrce. „Kousek ti zahraju. Otoč mi prosím stránku.“ Brýle už měl znovu na svém místě.

Eva zaujala místo za učitelovými zády a snažila se zůstat v klidu; bylo by neslušné působit netrpělivě. V duchu ale profesora prosila, aby zahrál jen pár taktů. Věděla, že s ní pracuje tak tvrdě, protože je na ni hrdý, a sama toužila být co nejlepší, ale ozdobné ručičky hodin teď ukazovaly už deset minut po půl páté. Ze všech dnů si zrovna dnes nemohla dovolit přijít pozdě.

„Poslouchej. Uslyšíš, jak se milenci potulují lesem a sbírají lesní jahody.“

Eva zrudla při slově „milenci“. Někdy s ní profesor mluvil, jako by jí bylo víc než šestnáct. Ale když začal hrát, skutečně v těch tónech uslyšela lehký, klopýtavý zvuk kroků a na tváři cítila svěžest jarního vánku.

Nakoukla profesorovi přes rameno. Pod jeho špičatými prsty se z not poletujících po stránce stala vzdušná melodie. Škádlivá a radostná. Eva se na noty vždy dívala jako na lidi. Řady spojených krátkých osminových not byly zástupy vytáhlých chlapců, kteří na štíhlé nohy obuli až příliš velké kopačky; nebo také skupina tanečníků Lúčnice v černých botách, kteří se drží za ruce. Samotné čtvrťové noty – dvakrát delší než osminové – byli učitelé, kteří stáli před třídou plnou studentů. A dlouhé půlové noty byli mocní generálové, kteří naprostým klidem poutali pozornost své armády. Ale kdyby ona sama byla notou, byla by opravdu dlouhá: statečná, silná a osamělá, obklopená prostorem a tichem.

Profesor s mohutným rozmachem skončil a podal jí partituru. „Domácí úkol. Začni hned večer.“ Noty se před ní ve vzduchu vznášely, pak ale slibnou jarní melodii potlačil postupující podzimní soumrak. Slunce teď muselo být ještě níž. Evě se sevřel žaludek. V hlavě jí začalo bušit v rytmu allegro.

Schovala partituru do tašky a oblékla si kabát. „Děkuji, pane profesore. Určitě budu cvičit.“

„Neodkládej to. Na příští hodině chci slyšet, že to hraješ naprosto perfektně.“

„Samozřejmě.“ Eva už měla ruku na klice, jejíž leštěný povrch byl pod jejími prsty mastný. Vrhla další letmý pohled na hodiny. Skoro pět. Tahle Villanelle zabrala ještě více času, než si uvědomovala. Musela by běžet jako vlčák.

„Sbohem, má drahá.“

„Sbohem, pane profesore. A děkuji za dnešní hodinu.“

Profesor se uklonil, a stropní světlo, které předtím rozsvítil, mu osvětlilo holou hlavu. Eva vyklouzla.

Utíkala potemnělými ulicemi s taškou pevně sevřenou v podpaží, v hrudi ji pálilo, dech měla přerývaný. I přes naléhavost situace jí v hlavě pořád zněla Berliozova melodie a Eva slaďovala své kroky s akordy, které ruce profesora Novotného s jaterními skvrnami vyluzovaly z kláves. Běžela se svým milencem lesem, pryč z dusivého sevření města. Smysly jí ožívaly zpěvem ptáků a sladce ostrou vůní jahod. Na obličeji cítila chlapcův dech a na rtech jeho ústa. Kdyby tvář neměla samou námahou už tak červenou, nejspíše by zrudla – jeho tělo přitisknuté k jejímu. Pouze pronikavá vůně kávy vycházející ze dveří Kotvy jí připomněla, kde ve skutečnosti je. Když míjela kavárnu, tmavé siluety uvnitř zvedaly šálky ke rtům, živě gestikulovaly nebo vyfukovaly oblaka kouře ze stuyvesantek, jejichž špičky v šeru rudě zářily. Jak milé by bylo zůstat u stolu s přáteli, místo spěchat domů kvůli zákazu vycházení.

Eva vzhlédla k zapadajícímu slunci. Mutti už jistě skončila s domácími pracemi, chala – šábesový chléb – je také už upečený a chladne na krajkové látce, splétaná kůrka září, potřená vaječným bílkem, a voní čerstvostí. Jistě si oblékla šedé šaty, ovinula si vlasy šátkem a šla do přízemí zapálit svíčky, jejichž stříbrné svícny se leskly, jak je předtím vycídila.

Abba v lesklém černém obleku a modlitebním šálu jistě naplnil kidušový pohár sladkým vínem a jeho rty si nacvičovaly požehnání pro dcery, které později pronese, s teplýma rukama položenýma na Evině hlavě:

Ať jsi jako Sarah, Rebecca, Rachel a Leah,

ať Hospodin ti žehná a chrání tě,

ať Hospodin rozjasní nad tebou svou tvář a je ti milostiv,

ať Hospodin obrátí k tobě svou tvář a obdaří tě pokojem.

Kdyby abba zplodil syny, požádal by Hospodina, aby je stvořil jako Efraima a Menašeho, dva bratry, kteří žili v harmonii. Žádné syny však neměl. Pouze Evu. Své jediné milované dítě.

Vltava byla zakrytá mlžným oparem a Eva vdechovala vlhký vzduch, jak se řítila po chodníku. Nemohla riskovat a zastavit se, aby si pořádně odkašlala, a tak si zkusila vyčistit hrdlo v běhu mělkými nádechy. Nebyla zvyklá pohybovat se tak rychle. Její hodiny většinou končily včas a tak do Josefova chodila dobře osvětlenými ulicemi. S blížícím se západem slunce však nejrychlejší cesta domů vedla přes hřbitov.

Krev jí pulzovala žilami v rytmu mosso. Má riskovat? Možná se brány při zákazu vycházení zavírají. Mutti jí znovu a znovu opakovala, aby se držela výhradně hlavních ulic. Budou plné lidí spěchajících domů z práce. Je to delší, zato bezpečnější cesta. Přesto se Eva na chodníku zastavila a dívala se na klikatou cestičku mezi náhrobky. Starodávné kameny nebyly v úhledných řadách jako na moderních hřbitovech, ale nacpané těsně na sebe, jako kdyby někdo kopal hroby narychlo. Korunami stromů svištěl vítr, až se větve třásly. Aby si dodala síly, představovala si, že vystupuje v Rudolfinu a hraje na lesklém černém Steinwayi publiku, které v potemnělém sále úžasem zcela oněmělo.

Položila dlaň na jednu z tmavých kovových bran a ta se pomalu poddala. Možná to bylo znamení, že má hřbitovem projít. Mohla by tím získat zpět trochu ztraceného času.

V duchu se pokusila oživit si Berliozovu melodii, obnovit to vzrušení jara a potlačit obavy z podzimu. Proplížila se branou. Padla už rosa a Evě se pod nohama kupily vlhké listy. Popínavé rostliny ji chytaly za punčochy a tak musela vykopávat, aby se uvolnila. Utíkat by bylo pošetilé; náhrobky byly příliš blízko sebe a cesta nebezpečně klikatá. Přesto přidala do kroku; smysly v pohotovosti před jakýmkoliv nebezpečím.

Slábnoucí sluneční paprsky na hřbitově rozptylovaly vzrostlé jírovce a platany. Po obou stranách cestičky se rýsovaly náhrobky s vytesanými pradávnými symboly a písmeny. Abba jí jednou řekl, že v některých hrobech leží až deset těl, navršených jedno na druhém, aby se šetřil prostor. Navzdory teplému seržovému kabátu se Eva při té vzpomínce zachvěla.

Byla už v polovině hřbitova, když najednou zaslechla dusot bot, drsný smích a ostré zakašlání.

Ztuhla. „Kdo je tam?“

Odpovědi se jí nedostalo, ale zahlédla, jak se za stíny vrhajícími náhrobky mihla béžová látka. V uších jí tepala krev.

„Kdo je tam?“ zeptala se znovu. Znělo to chraplavě.

Zpoza stromu vystoupila postava v uniformě. Mladík, možná ještě náctiletý, s blonďatou patkou na čele.

„Copak to tu máme: mladá dáma?“ Jeho tón byl potměšilý, výsměšný.

Eva si přitáhla kabát a snažila se ignorovat zrychlující tlukot srdce.

Ze stínu vystoupil další mladík. A ještě jeden. Otočila se. Za ní se objevili další dva. Byla obklopena pěti mladými vojáky, všichni s červenou páskou na rukávu.

Toho se mutti obávala, když ji varovala, aby nechodila na hřbitov? Eva tehdy vážně přikývla, všechny matčiny rady ale v duchu obratem zavrhla. Všichni rodiče přece říkají takové věci, nebo ne? Samozřejmě že byla opatrná. Když však nedávno spatřila na rohu ulice německé chlapce, kteří si šeptali a ukazovali na kolemjdoucí, cítila se nepříjemně. Zdálo se, že tahle Hitlerjugend je teď všude.

Obklopena kruhem hrozivých mladých mužů v charakteristických uniformách si teď zoufale přála, aby muttina slova brala vážně a nestarala se o zpoždění. V ústech se jí hromadily sliny a hrdlo měla příliš stažené, než aby polkla.

Mladík, který se objevil jako první, přistoupil blíž. „Neboj se, krasavice.“

Eva stála na místě a snažila se nedat najevo svůj strach. Když ale otevřela ústa, aby zavolala o pomoc, mladík natáhl ruku a dlaní jí je zacpal.

Eva vrhla vyděšené pohledy na ostatní chlapce.

Tlak povolil, ale mladík jí nadále držel ruku u úst – pro případ, že by se znovu pokusila vykřiknout.

Sevřela ruce v pěst.

„Tak krásné oblečení,“ zamumlal a spustil ruku, aby pohladil látku kabátu. Eva se neudržela a ucukla. Byla nucena vdechovat mladíkův kyselý dech.

Pomalu jí rozepínal šedé knoflíky kabátu.

Ostatní chlapci se dívali a vyčkávali.

„Chyťte jí ruce.“

Eva se bránila, zatímco se mladík pokoušel ji vysvléct. Ale chlapec za jejími zády ji popadl za zápěstí, dokud z ní kabát nestrhl a neodhodil jej na zem.

Mladík se znovu natáhl k ní. Jemně se dotkl Eviny tváře, pak jí prstem přejel pod bradou a po krku dolů až pod ohryzek. Opatrně vytáhl kousek zlatého řetízku, který vždy nosila. Cítila se jako uhranutá, navzdory strachu.

„Krásný náhrdelník,“ téměř zašeptal.

Chtěl jí ho ukrást? Eva sáhla pod blůzu, podebrala prstem články řetízku a vytáhla jej zpod límce, aby mladík viděl zlatou hvězdu, hvězdu, která obvykle zůstávala skrytá.

Voják jí prsty jeden po druhém narovnával, hvězdu jí jemně vykroutil a držel ji proti slábnoucímu světlu.

Řetízek se silně zarýval Evě do týla. Samou bolestí se přestala vzpírat.

„Jak zajímavé.“

Chlapec očima visel na její tváři, avšak slova adresoval svým společníkům, kteří se šklebili a smáli.

Kouzlo bylo zlomeno. Chlapec náhle přívěsek pustil. „Tahle není pro mě.“ Odstrčil Evu a jeho výraz ztvrdl. „Je tvá, Otto.“ Otočil se a vybídl nejmenšího z mladíků, aby přistoupil.

Eva vydechla dlouho zadržovaný vzduch tak tiše, jak jen dokázala. Měla by se pokusit uprchnout? Vůdce tlupy k ní teď byl otočený zády; možná je to šance. Sklonila hlavu, aby se zkusila prodrat mezerou mezi nimi.

Když však byl menší chlapec kumpány postrčen k ní, kruh, který tvořili, se stáhl, aby mu zabránili couvnout. A zmařili tím i jedinou Evinu šanci uprchnout.

Chlapec k ní přistoupil. Byl drobný, vlasy měl tak blonďaté, že vypadaly téměř bílé, a řasy světlé, skoro neviditelné.

Kdyby byl sám, mohla by se mu ubránit. Nebyla žádný zbabělec. Kopala by, tloukla a plivala, dokud by ji nepustil. Ale proti pěti vojákům neměla šanci. Sáhla za sebe, prsty šmátrala po náhrobku a hledala zbraň. Jakoukoliv. Pokud by však na okraji náhrobku nějaké kameny ležely, už dávno zmizely.

„No tak, Otto, snad se nebojíš?“ První mladík, který se nyní stáhl, aby splynul s ostatními, provokoval chlapce, stojícího teď přímo před Evou.

„Přesně. No tak, Otto, mrznou nám koule.“

Chlapec se zasmál, ale samou nervozitou to vyšlo jen jako podivně děsivé krákání.

Přestože mladíci mluvili německy, Eva jim rozuměla dokonale. Všechny rodiny v Josefově mluvily doma německy. Žaludek se jí stáhl a ve studeném vzduchu sípala.

„Neubližuj mi, prosím, moji rodiče na mě čekají.“ Hlas měla slabý a pisklavý. Proč se nemohla přinutit, aby to znělo aspoň trochu výhrůžně? Možná by mohla apelovat na jeho čest. Vypadal váhavě; možná by jej mohla přesvědčit. Kdyby si uvědomil, jak důležité je pro ni dostat se domů, možná by ji nechal na pokoji.

Ale jak ostatní přihlíželi, pokřikovali a dělali rukama podivná gesta, chlapec jejich bouřlivým posměškům podlehl. Oči se mu zúžily a ústa se stáhla do výhrůžné linky. Vychrchlal chuchvalec hlenu a plivl na ni. Eva si nechala stékat hlen po tváři, byla příliš vyděšená, aby se jej odvážila setřít.

Mladík škubl přívěskem a ten se okamžitě utrhl. Řetízek spadl do peřiny z podzimního listí. Z hloučku se ozvalo souhlasné zavýsknutí.

Další z mladíků jí jediným prudkým pohybem strhl blůzu. Další jásot.

Potom se do ní pustili všichni; zběsile jí roztrhali sukni a punčochy, jejich napjaté, zpocené tváře se v nyní už měsíčním světle zkroutily a vzduch ztěžkl jejich hustým pivním pachem. Prozpěvovali nějakou nechutnou opileckou píseň, jednotlivé tóny spíše hlasitě vyřvávali v otřesné kakofonii.

Eva si rukama pevně ovinula hruď a zoufale bránila svou krémovou košilku. Někdo jí ale odtrhl ruce a ta jemná látka, z níž jí mutti košilku ručně ušila, se mu pod prsty rozškubla.

Strčili do ní a srazili ji na zem na její vlastní kabát, hlavou přitom udeřila o měkkou podšívku.

Pak se na ni znovu vrhli.

Probrala se, když jí do vědomí studeným vzduchem proniklo truchlivé soví houkání. Prsty zabořila do vlhké země a vdechla pach rozkládajících se listů. Cítila přitom zvířecí zápach vlastní krve. Stočila pohmožděné tělo do klubíčka a snažila se vypudit z mysli vzpomínku na černé miasma a nervózní chlapcův smích.

Čas požehnání na konci šabatu už dávno uplynul. Evini úzkostliví rodiče už usedli k prázdnému stolu a znovu a znovu se ptají, co se jejich oddané dceři mohlo stát. Vždyť ví, že všichni správní Židé musejí být v tento posvátný večer se soumrakem doma.

ČÁST PRVNÍ

1933 – 1939

1

Hampstead, Londýn

Dokonce i zpod Willovy postele Pamela slyšela Hugha křičet. Natáhla ruku o další centimetr, ale samou bolestí v podpaží ucukla. Nakonec se prsty došátrala k ponožce. Pak se odsunula zpět, aby se ona i ponožka mohly vyprostit zpod vypouklé proleženiny v posteli.

„Tady jsi!“ řekla a potřásla ponožkou. Byla obalená tlustou vrstvou prachu. Její syn byl doma pouze čtyři týdny a bůh ví, jak se tam ta ponožka dostala. Alespoň teď měl zase kompletní pár. Zvedla víko jeho kufru a našla druhou ponožku – sám by se ji nikdy neobtěžoval hledat –, svinula je do úhledné ruličky a natlačila ke straně.

„Kufr je sbalený, Hughu,“ zavolala a zavřela víko.

Ze schodiště se ozval rychlý dusot a Hugh vtrhl do místnosti. „Will už je v autě,“ řekl a zvedl kufr. „Bože, Pamelo. Co jsi tam proboha nacpala?“

Pamela uchopila druhé držadlo a následovala manžela na odpočívadlo. „Škola chtěla, abych mu na novou sezonu přibalila kriketovou pálku a chrániče, vzpomínáš? Aby si chlapci mohli trochu zatrénovat.“ Museli za tímto účelem vzít Willa do Harrods, aby mu koupili bílý kriketový dres. Pamela se usmála při vzpomínce, jak se syn vynořil z kabinky a předstíral, že nadhazuje Hughovi, který na oplátku napodobil odpal. Díky bohu, že Will zdědil po Hughovi silné, štíhlé tělo a sportovní talent. Když nastoupil na Cheam, Pamela se panicky obávala, že bude šikanován. Naštěstí si však svým nadáním pro týmové sporty získal mezi ostatními chlapci i učiteli respekt a na škole se zabydlel.

Tahat kufr dolů po schodech bylo náročné a několikrát jí narazil do nohou. Doufala, že punčochy nepřijdou k úhoně. Hugh by zuřil ještě více, kdyby musela běžet zpátky nahoru pro nový pár. Naštěstí ji ale hedvábí nezradilo. I kdyby se ale zatrhly, šaty jí zakrývají lýtka, a dokud zůstane stát, nic vidět nebude. Navíc se ve škole nechtějí zdržovat – rychlé objetí, striktně bez slz, a pak Will odejde za svými kamarády a ona se s Hughem vrátí do auta a vyrazí na tichou a smutnou cestu domů.

„Co vlastně dělá Kitty?“ zeptal se Hugh, když od ní přebíral těžký kufr, aby jej protáhl vstupními dveřmi.

„Vaří. Dnes se u nás na večeři zastaví Palliserovi, nezapomněl jsi?“ Hugh často zval na večer hosty, když odvezli Willa zpět do internátu. Pamela už dávno zjistila, že ji tím chce přivést na jiné myšlenky, aby netesknila.

„Přesto by měla přijít a pomoct nám.“

„To je v pořádku.“ Pamela znovu uchopila držadlo, když nesli kufr po příjezdové cestě. „Už tam skoro jsme.“ Cítila se trapně, když měla Kitty požádat o pomoc. Věděla, že by s Kitty měla jednat spíše jako se služkou než s přítelkyní, ale nepřipadalo jí zkrátka správné přikazovat něco jiné ženě. Když vyrůstala, všichni matce pomáhali. Na služebnictvo neměli dost peněz. A i kdyby si je mohli dovolit, neudělali by to; lidé by je měli za povýšence.

Vklouzla na zadní sedadlo vedle Willa a Hugh zabouchl kufr auta. Objala syna kolem ramen a on se k ní přitulil. Pamela polkla. Děsila se doby, kdy ji Will přestane objímat nebo si nebude chtít nechat přihladit husté tmavé vlasy. Dokonce i teď, když býval velmi unavený, se k ní na pohovce přitulil a mohla vnímat teplo jeho těla. Jednou, když si myslel, že ho nevidí, jej přistihla, jak si cucá palec. Hugh by jej za to peskoval – „Kluk tvého věku a chová se jako dítě, hrůza,“ ale Pamela si představovala, jak ve škole bude muset zahodit veškeré své komfortní návyky, a přece není na škodu užít si ještě trochu pohodlí, než se tam vrátí.

V jedenácti byl na pokraji puberty. Možná, že až se časem vrátí na Velikonoce domů, bude už vyšší a statnější. Musí si jeho náklonnost ještě co nejvíce užít. Cesta do Cheamu trvá necelé dvě hodiny a zanedlouho o něj přijde. Will otočil hlavu, aby se podíval z okýnka, lehce se jí vymanil z objetí, ale neodstrčil ji.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se.

Pohlédl na ni a přikývl.

„Těšíš se na nový semestr?“

„Docela. Nemůžu se dočkat, až se uvidím s Merrow-Jonesem a Carterem – a zjistím, co dostali na Vánoce.“

Pro Willa muselo být těžké slýchat o dárcích přátel, když jeho vlastní rodina Vánoce neslaví. To byl další problém, který vyvstal z faktu, že jej neposlali do kvakerské školy. Pamela mu stiskla rameno. „To je v pořádku. A předpokládám, že ty jim zase budeš chtít ukázat svůj nový kriketový dres.“

Will položil ruku na její. „Všichni jej mají, mami. Ale těším se, že znovu začneme trénovat.“

Pamela se nuceně usmála. „Samozřejmě.“

„Až zase přijedeš domů, musíš nám ukázat, co nového ses naučil,“ zvolal Hugh přes rameno.

„Už se nemůžu dočkat,“ odpověděl Will.

„Ani já,“ dodala Pamela. „Ty čtyři týdny musíme přečkat.“

„Nemůžu uvěřit, že jsi to počítala!“

Pamela mu pohlédla do rozesmátého obličeje, zrudlých tváří a zářivých očí. Samozřejmě že počítala: týdny, dny i hodiny. Nikdy nepřestala.

Jakmile se vrátili do Hampsteadu a Hugh zaparkoval, vyběhla Pamela po schodech do Willova pokoje. Otevřela dveře a do nosu ji praštil zatuchlý vzduch. Pokojem se vznášel zápach nevětrané místnosti, skoro jako by tam Will po ty čtyři týdny školních prázdnin vůbec nespal. Pamela přešla k posteli, vzala do ruky synovo staré pruhované flanelové pyžamo a opatrně je složila. Už mu bylo malé. Do školy mu museli spolu s kriketovým dresem koupit nové.

Kitty by ho chtěla vyprat a pak rozstříhat na hadry, ale Pamela ještě nebyla připravená se ho vzdát.

Dalo jí práci přepudrovat si obličej a zakrýt stopy po slzách, pak sešla dolů zkontrolovat Kitty. Před několika dny společně naplánovaly menu: falešnou želví polévku, kuře na smetaně, špenát a nové brambory a hrušky \`a la condé. Pamela záměrně zvolila obyčejné menu. Něco v ní se pořád bouřilo proti extravagantnímu jídlu a kromě toho Palliserovi teď procházeli těžkým finančním obdobím. Byli nuceni propustit kuchaře a Josephine teď musela jídlo připravovat sama. Pamela se cítila rozpačitě, neboť Hughova kariéra byla na vzestupu, zatímco přátelé strádali. Chtěla jim dopřát dobré jídlo, aniž by se cítili nekomfortně.

Kitty na plotně míchala polévku. Za ní, na obrovském kuchyňském stole, byly s vojenskou přesností připraveny mísy, talíře a příbory. Vedle mísy s hruškami leželo částečně rozporcované kuře. Pamela se úzkostlivě rozhlédla, aby zkontrolovala, že Felix není v dohledu.

„Všechno v pořádku, Kitty?“

„Ano, madam. Vše mám pod kontrolou.“

Pamela znovu pohlédla na kuře. „Možná bys zítra mohla udělat kuřecí vývar. To mi bude k obědu stačit.“ Doma to takhle dělávali vždycky. Maminka někdy dělávala kuře na tři dny. Pro všech šest. A kdo měl poslední den štěstí, našel v záplavě zeleniny ještě i kousek vnitřností.

„Výborně, madam.“ Kitty otočila knoflíkem na sporáku a bublání v polévce zesláblo.

„Mohu pro tebe něco udělat?“

Kitty se rozhlédla po dokonale čisté kuchyni. „Možná připravit kartičky...“ zamumlala.

„Samozřejmě, hned je napíšu.“

„Skvěle, madam.“

Pamela odešla do pracovny pro plnicí pero. I přes vařící se polévku jí připadalo, že Kitty vydechla úlevou.

Nedlouho poté, když stála před Hughem a vázala mu černou kravatu, se přistihla, že znovu žasne nad tím, jak se z plachého kvakerského chlapce, kterého potkala na shromáždění, stal úspěšný, sebevědomý muž. Čím výše Hugh na ministerstvu zahraničí postupoval, tím více se zdálo, že se zbavuje své střídmé výchovy a přejímá s až znepokojivou lehkostí přepychový životní styl, drahé oblečení a vybranou stravu. Dokonce se zdálo, že si užívá i koncerty a opery, na které museli ze slušnosti chodit. A někdy se Pamela trochu styděla, že se mu v tom dost podobá.

Před zrcadlem si uhladila modré hedvábné šaty. Barva byla tlumená a střih jednoduchý. Nikdy nenosila šperky. Ale i přesto, postava, na kterou v zrcadle hleděla, vypadala spíše jako hostitelka vybrané společnosti než dívka se skromnou puritánskou výchovou. Našpulila rty a po krku si rozetřela kapku parfému Chanel. Copak je s Hughem peníze změnily tak snadno? Její pomocná práce – sbírání oblečení a jídla pro německé děti – jí téměř denně připomínala, že mnozí takové štěstí jako oni neměli. Vážně doufala, že čím větší vliv Hugh získává, tím více dobra by mohli vykonávat a pomoci těm chudým pronásledovaným rodinám.

U večeře se mluvilo jen o financích. Wall Street... zlatý standard... rozpočtové reformy. Pamela zjistila, že se nedokáže soustředit. Byla příliš zaměstnaná kontrolováním – jestli polévka není přesolená, jestli brambory nejsou převařené... Ujistila se, že Kitty dolila hostům do sklenic víno a že Hugh nepije příliš. Když se takto bavili poprvé, vedli dlouhou diskuzi o morálce podávání alkoholu. Bylo to proti veškerému jejich kvakerskému učení, ale Hugh cítil, že by hostům neměli vnucovat svou vlastní víru, a Pamela neochotně souhlasila. Nyní se k nim Hugh přidal bez skrupulí.

Pamele se ulevilo, když Kitty přinesla pánům portské víno a ona mohla odvést Josephine do obývacího pokoje na šálek kávy.

Josephine při jídle mlčela, proto ji chtěla vytáhnout od mužů. Pamela nalila z konvice horkou kávu a podala Josephine šálek. „Situace se nezlepšila?“ nadhodila a snažila se napodobit vzdělaný tón svých přátel. Už dávno opustila přízvuk, s nímž vyrostla. Byl to další kompromis, který přijala. Hugh ji přesvědčil, jak důležité je pro ni zapadnout.

Josephine zavrtěla hlavou. „Jestli Philip brzy nenajde další práci, domnívám se, že budeme potřebovat některé z těch zásob, které sbíráš pro cizí děti,“ přiznala a zatvářila se nešťastně.

Pamela prudce postavila konvici a trocha kávy se vylila na stůl. Utřela ji kapesníkem. „Víš, že vám pomůžeme, jak budeme moct.“

Josephine si povzdechla. „Ano, já vím. Jen se mi zdá divné, že toho děláte tolik pro Němce, když i naše děti hladoví.“

Pamela se otočila, aby si dolila kávu. „Kvakeři nerozlišují národnosti. Všichni lidé jsou stejní, a pokud je někdo v nouzi, snažíme se mu pomoct.“

„To je velmi chvályhodné,“ zamumlala Josephine a usrkla kávu.

Pamela se slabě usmála. Věděla, že Palliserovým se nelíbí, že pomáhají německým dětem, ale své charitativní činnosti se nehodlala vzdát. Kvůli nikomu.

Naštěstí se řeč brzy stočila k jejich vlastním dětem. Josephine a Philip měli také syna, Jamese, který byl na Cheamu o ročník výš než Will. Naštěstí pobíral stipendium, takže jej nemuseli ze školy vzít. Někdy jej přivezli s Willem, ale po michaelských svátcích rodiče chlapce vozili vždy každého zvlášť. Před novým semestrem nebylo v autě pro oba chlapce s jejich zavazadly místo.

Palliserovic děvčata byla stále na hampsteadské dívčí škole Sarum Hall, navzdory neustávajícímu boji, jak pro ně najít prostředky. Pamela záviděla Josephine, která mohla ráno odvést své holky do školy a odpoledne je zase vyzvednout. Jak krásné musí být, když s vámi děti dennodenně večeří, když můžete nahlédnout do jejich pokojů, zatímco spí, vidět jejich rozcuchané vlasy na polštářích, vnímat každý jejich nádech a uklidňovat je, když se jim zdá něco nepěkného. Pamela se snažila nemyslet na to, jak se Will pod šedou přikrývkou třese a marně se snaží usnout na proležené matraci v chladné ložnici internátu. Zdálo se, že čím více za vzdělání svého dítěte zaplatíte, tím spartánštější je jejich ubytování. Alespoň to bylo jejich rozhodnutí poslat Willa pryč – no, dobrá, Hughovo. Jak hrozivý pocit to ale musel být pro německé rodiče, kteří poslali své děti do Anglie v naději, že je tam ochrání před jejich stále nepřátelštější zemí, a nyní přemýšlejí, zda je ještě někdy vůbec uvidí.

Hosté naštěstí odešli před půlnocí. Pamela už v korzetu umírala, takže s vděkem sáhla po flanelové noční košili. Sedla si ke svému toaletnímu stolku a stírala si líčidla, zatímco Hugh seděl na posteli a šustil hodně pomačkaným výtiskem Timesů.

„Josephine je v pořádku?“ zazněl jeho hlas zpoza novin.

„Myslím, že ano.“ Pamela si začala kartáčovat vlasy. Už je neprojížděla stokrát, jako to dělávala, když byla malá a dosahovaly jí do půlky zad. Teď je měla kratší a obličej jí rámovaly vlny. Trvalou si nechala udělat minulý týden a nechtěla si ji poničit. Položila kartáč a prsty si vlasy načechrala. „Podle mě však u nich došlo k poměrně razantnímu utahování opasků.“

„Philip se zmínil. Chudák, musí to pro něj být těžké.“

„To ano.“ Pamela vlezla do postele a protáhla se Hughovi pod novinami. „I když jim trochu závidím, že Josephine má své holky doma.“

Hugh složil noviny a odhodil je na podlahu. Objal Pamelu a sklonil k ní hlavu. „Vím, zlato, že ti Will strašlivě chybí, ale pro něj je Cheam dobrá volba. Stýká se tam se správnými lidmi.“

Pamela se lehce odtáhla. „Správnými lidmi? To ostatní kvakeři jsou pro něj ta nejlepší společnost, Hughu. Po Cheamu musí nastoupit na Leighton Park. Je důležité, aby navštěvoval kvakerskou školu.“

Hugh se otočil, aby si natřepal polštář, a pustil ji. „Palliserovi chtějí dát Jamese na Marlborough – tedy pokud se jim podaří získat další stipendium. Myslím, že i my bychom to měli přinejmenším zvážit.“

Pamela se otočila na záda. „Myslela jsem, že jsme se domluvili. S Leightonem jsi ty sám byl spokojený, nebo ne?“

„Ano, samozřejmě, ale můj otec nebyl na ministerstvu zahraničí.“

Když Hugh vydechl, Pamela ucítila závan portského. „Nemáš někdy pocit, že se nám naše víra vzdaluje?“

Hugh zavřel oči. Byl tak klidný, že Pamela uvažovala, jestli to jen předstírá, nebo doopravdy usnul. „V srdci jsem stále kvaker,“ zamumlal nakonec. „Ve vládě je nás pořád spousta. Zevnitř dokážeme být prospěšnější.“

Pamela se k němu otočila zády. Hugh už ale lehce pochrupával. Konverzace bude muset počkat.

2

Eva nenáviděla tapety. Nesnášela ty předstírané sametové vzory, na kterých se podepsaly roky a roky ohmatávání, nevkusný lesk papíru; směšný výtvor, který měl pokoji dodat vznešenost, ale dosáhl pouze rozpaků.

Zlaté symboly byly v pološeru úsvitu spíše zelené a připomínaly více barvu žluči. Eva zavřela oči – spíše proto, aby se nemusela dívat na stěny ložnice, než že by se pokoušela ještě usnout. Na to bylo už pozdě; navíc znovu měla noční můru, po třech letech stále ještě strašidelně živou; v uších jí zvonila ozvěna odporného smíchu. A teď už neodejde, ačkoliv Josef vedle ní stále chrápe a z velkého nosu mu vychází vibrato. Možná se mu už nosními sliznicemi šíří katarální zánět. Včera večer si myslel, že je nachlazený. Nebo to bude „virové infekční onemocnění horních cest dýchacích“, jak jí slovo od slova přesně vysvětlil hlasem vědce. Josef nikdy nechytil obyčejnou rýmu.

Někdy Eva nemohla uvěřit, jak moc se její život od té noci na hřbitově změnil. K té mladé naivní dívce, která před třemi lety běžela z hodiny klavíru domů, měla na míle daleko. Teď se utápěla v manželství a zodpovědnosti. Byla poslušnou manželkou mnohem staršího muže. Sotva to byla budoucnost, kterou si představovala. Ale ta hrozivá noc vše změnila.

Potichu se otočila na bok a v žaludku jí začalo kručet. Střeva měla tekutá a beztvará. Jedla vůbec něco včera večer? Ach, ano. Vzpomínka na hustý hovězí guláš, jehož přípravou a mícháním strávila půlku dne, způsobila, že jí ústa zaplavila žluč. Josef si to užíval, mlaskal a s uznalým gestem jí řekl, jaká je dobrá kuchařka a jak červené maso zvyšuje hladinu železa v těle. Eva si však dala jen pár soust – dost na to, aby alespoň dočasně vymazala kovovou chuť, kterou pociťovala posledních pár dní.

Polkla nevolnost, kterou vzpomínka vyvolala, a pokusila se v tichosti vstát z postele. Možná se pak bude cítit lépe. Ale jen pouhé úsilí se pohnout jí způsobilo závratě, a tak nechala hlavu sklouznout k dřevěnému rámu postele. Znovu zavřela oči. Ani když byl nemocný, neztrácel Josef chuť k jídlu a brzy se bude dožadovat snídaně. Musí po špičkách odkráčet do koupelny, přetáhnout si přes hlavu dlouhou noční košili, přimět prastaré kohoutky, aby jí poskytly víc než jen pramínek vody k rychlému umytí vestoje, a pak se rychle vrátit do ložnice, aby si vybrala další nudný kousek z nevýrazných halenek a sukní, které jí zabydlely šatník. Náhle pocítila touhu po smaragdovém hedvábí, hladícím jí pokožku, a po nejjemnějších punčochách, které by jí ovíjely nohy, ale rychle ji zahnala. Slíbila si, že nebude myslet na to, co mohla mít. A znepokojivější myšlenky potlačila úplně.

Dál ležela opřená o čelo postele, snažila se nabrat trochu síly a vypudit z hlavy ty strašidelné zvuky. Cítila, jak se k ní Josef přivinul. Poté, co si několikerým odkašláním pročistil hrdlo, shromáždil chuchvalce hlenu a s mučivým zvukovým doprovodem je zase polkl. Potom začal vydávat drobné sípavé zvuky, které ji bezpochyby měly upozornit na život ohrožující povahu jeho zdravotního stavu. Probouzecí rituál byl dnes ještě delší než obvykle.

„Dobré ráno, Josefe,“ řekla.

„Dobré ráno,“ odpověděl, ale hlas měl plný sebelítosti.

Očividně to byla narážka pro Evu, aby se zeptala, jak se cítí. „Jak ti je?“ zeptala se poslušně a snažila se, aby to znělo tak starostlivě, jak to situace vyžadovala.

Josef si hubenými prsty zvedl šedivou ofinu. „Zkus mi čelo,“ prosil žalostně. „Myslím, že mám teplotu.“

Eva poslechla. Dlaň jí sklouzla po tenké vrstvě potu. „Možná, ale je tady dusno.“ Když si koupili tenhle byt, Josef trval na tom, že těžké zlaté závěsy musí ladit s mdlými tapetami. Eva byla tehdy příliš unavená a vzdala jakékoliv protesty. Bylo jí teprve devatenáct a za Josefa byla vdaná už dva roky, byť jí to připadalo mnohem déle.

„Přines teploměr, liebling.“

Eva se děsila chvíle, kdy bude muset vstát, ale potřebovala před manželem zamaskovat vlastní špatný stav, jinak by brzy přidal střevní chřipku na svůj seznam dalších neduhů. Odpotácela se chodbou do koupelny, otevřela skříňku, z níž vytáhla teploměr, a vrátila se k invalidovi. Když sklepala rtuť, Josef vytáhl z kapsy pyžama kapesník, naplnil jej chuchvalci zeleného hlenu a poté bedlivě zkontroloval obsah.

Evě se zvedl žaludek. Sotva se jí podařilo vrazit skleněnou trubičku mezi Josefovy bledé rty, odpotácela se zpět do koupelny, schoulila se u záchodové mísy a vyzvracela do ní zbytky včerejší večeře.

Několik minut klečela nad mísou, dokud si nebyla jistá, že má žaludek prázdný. Potom se postavila na rosolovaté nohy, vypláchla si ústa a omyla obličej vodou. Znovu sáhla do skříňky a vytáhla malý kelímek s balzámem. Kdyby Josefovi řekla, aby si jej přidržel pod nosními dírkami a pročistil si tak nos, ani by z ní necítil žádné stopy po zvratcích.

Když se vrátila do postele, hlavu měl na polštáři, skelné oči podtrhovaly imaginární horečku a teploměr mu stále trčel z úst. Vytáhla jej, podržela proti světlu a mžourala na rtuť.

„Co se děje?“ zeptal se chraplavým hlasem Josef.

Eva se otočila a usmála se. „Jen lehce zvýšená teplota. Není se čeho bát.“

„Věděl jsem to.“ Josef narazil hlavou do rámu postele. „Cítil jsem, že budu nemocný. Trpím infekcí dýchacích cest.“

Eva stáhla rty a podala mu balzám.

„Můžeš mi přinést trochu horké citronády, liebling? A snad ještě noviny? Čtení by mohlo pomoci odvést myšlenky od té nemoci.“ Třesoucí se rukou si přidržoval nádobku střídavě pod oběma nosními dírkami a hlasitě vtahoval vzduch. „Budeš muset také kontaktovat ústav. Zjisti, jestli ti paní Kratzová dovolí použít svůj telefon. Řekni jim, že jsem příliš indisponovaný, než abych přišel do práce. Doktor Svoboda to pochopí.“

„Samozřejmě.“ Eva se přinutila k úsměvu. „Ale chvíli mi to potrvá. Musím zajít na trh.“ Zatímco mluvila, vytahovala ze skříně šaty. Josefa nenapadlo zeptat se, proč ještě není oblečená; naštěstí byl příliš zaměstnán vlastním stavem, než aby si všiml toho jejího. Oblékla si hnědou sukni a světle zelenou blůzu, na nohy si natáhla punčochy a vklouzla do pevných šněrovacích bot. Cestou ven si z věšáku v hale vzala šátek a z podlahy proutěný koš. Josef jí nedovoloval se líčit, takže nemohla udělat nic pro to, aby si vylepšila bledý obličej. Nezbývalo jí než doufat, že svižná chůze vrátí jejím tvářím barvu.

„Sbohem, Josefe,“ zavolala ještě, když otevřela těžké dřevěné vstupní dveře. „Vrátím se co nejdříve.“

„Spěchej domů, liebling,“ zavolal v odpověď slabým hlasem, následovaným výbuchem teatrálního kašle.

Když pak zavolala Josefovu vedoucímu vědeckému pracovníkovi a vydala se ulicí na trh, cítila se silnější, než očekávala. Možná jí čerstvý vzduch skutečně pomohl. Bylo zvláštní, jak rychle se její stav změnil. V jednu chvíli se cítila otřesně a v další jako by z ní všechno spláchl déšť. Ne jako při běžných střevních potížích. Najednou jí na mysli vyvstala konverzace, kterou vedla s mutti: „Když jsem tě čekala, Evi, bylo mi pod psa. Legrační je, že kdykoli jsem si vyprázdnila žaludek, udělalo se mi lépe. Nakonec jsem zvracení téměř vítala.“

Eva se zastavila a v duchu si probírala data. Posledně, když si musela koupit vložky, to vycházelo na Pesach; pamatovala si, jaké křeče pociťovala v podbřišku, když s Josefem seděli u stolu jejích rodičů a čekali, až abba odrecituje kiduš a naplní pohár vínem. Počítala na prstech. Pesach byl před šesti týdny. Přes kabát se hladila po břiše. Může být těhotná?

Pohlédla na hodinky. Ještě ani nezačala nakupovat, navíc musela spěchat za Josefem, ale později, možná když usne, by mohla napsat mutti.

Pomyšlení na matčin láskyplný zájem a jiskru naděje v jejích hnědých očích vneslo do Evina srdce záchvěv radosti. Byla tolik zaneprázdněná pocitem mizerie a přesvědčená, že je nemocná. Ale dítě?! To by bylo úžasné. Nový život by mohl vymazat ty neustále se vracející vzpomínky.

Bloudila po tržišti kolem stánků s ovocem a vybírala pro Josefa nejbaculatější citrony s co nejtenčí slupkou. Ponořila ruku do kabelky pro korunu – směšné, kolik dnes tyto věci stojí – a skládala přitom v duchu ukolébavku pro možné děťátko; objímala je, hýčkala v náručí a byla plná naděje v tuto novou šanci.

Jak zábavné jí připadalo, že její trudnomyslný manžel středního věku, tak objektivní, pokud jde o vědu, ale tak iracionální ohledně vlastního zdraví, by se měl stát otcem. Jak jen se jim to dítě podařilo? Byly snad chvíle, kdy vzájemná vášeň překonala Josefovu opatrnost a Evinu malátnost? Ustoupila jeho hypochondrie a její letargie na jednu noc bezuzdné touhy? Muselo to být ten večer, kdy oslavovali oficiální konec zdrženlivosti. Letmo si vybavila víno, smích... pak doteky a neobratnou manipulaci s knoflíky a zipy, propletené končetiny a neobvyklou naléhavost...

Její manželství rozhodně nebylo takové, jaké si sama představovala, když ještě byla mladou studentkou s romantickými sny, která hrála na klavír, ale Josef byl vždy laskavý a po svém se o ni staral. Měla by mu za to být vděčná. Ostatně to, co se jí stalo, nebyla jeho chyba.

Pokusila se představit si, jak by jejich dítě mohlo vypadat, a při pomyšlení na rudolícího kojence s Josefovou černou vyšívanou jarmulkou neustále klouzající z hlavičky musela potlačit smích. Bude to dítě dobré při práci s fakty jako Josef, nebo hudebně nadané jako ona? Možná, že by miminko dokonce zbavilo Josefa jeho hypochondrie. Na druhé straně by se ale jeho obavy mohly také zdvojnásobit. Uvažovala, jestli mu o tom má říct. Kdyby věděl, že je těhotná, analyzoval by jí každé sousto kvůli nutričnímu obsahu, neustále by počítal váhu a velikost dítěte a možná by se mu ze soucitu ještě udělalo nevolno. Přitiskla si dlaň na břicho. Možná by si to chvíli mohla nechat pro sebe. Počkat, dokud to doktor Aaronovič nepotvrdí. I když ve skutečnosti byly příznaky příliš jasné, než aby o tom vůbec pochybovala.

Když kráčela ulicí domů a vdechovala teplý květnový vzduch, přemýšlela, jestli fakt, že v sobě bude mít nový život, konečně udělá za minulostí tlustou čáru. Zamrkala a vybavila se jí vzpomínka na vyčítavé oči profesora Novotného, když mu řekla, že Villanelle nebude hrát v Rudolfinu ani nikde jinde. Polkla vnitřní bolest, že už nemůže cvičit, užívat si, jak se jí klávesy pod silnými prsty probouzejí k životu, že neslyší v uších melodii a necítí tu nekonečnou radost, která jí procházela celým tělem pokaždé, když začala hrát. Ale nejvíce ze všeho ji ranily znepokojení a žal rodičů.

Snažili se k ní být milí. Mutti strávila celé hodiny vařením kuřecí polévky a pečením koláčků a přemlouvala Evu k aspoň malým soustům, přestože měla sevřené hrdlo a při pomyšlení na jídlo se jí zvedal žaludek. Abba ji neustále objímal, ale Eva viděla ve tvářích rodičů ustrašenost. Jejich naděje byly pohřbeny.

Rok strávila v sanatoriu v Karpatech a zotavovala se tam ze šrámů na duši i na těle. Josefovem se šířila fáma, že dostala tuberkulózu, a rodiče neudělali nic, aby těm pomluvám zabránili. Brzy poté se rodina odstěhovala do Plzně. Potřebovala nový začátek. I když pocit, co mohlo být, s ní putoval také.

To jediné, co jí tu dobu připomínalo, byla krásná melodie, kterou složila. Ukolébavka – ano, opravdu, melodie, jíž se pokoušela zklidnit svou zdrcenou duši. Často na ni myslela, dokonce i teď, aby se uklidnila.

Než si to vůbec uvědomila, byla vdaná. Ne za pohledného mladíka snů a po živé veselce plné tance a hodování, ale v téměř pohřební atmosféře za vdovce ve středních letech Josefa Kolischera. „Díky bohu, že se jí Kolischer ujme,“ slyšela jednou Eva šeptat svého otce a mutti, když si mysleli, že je ve svém pokoji. „V ústavu si vede znamenitě, bude schopen ji zajistit. A co je nejdůležitější, byl už jednou ženatý. Je smutné, že jeho žena zemřela, aniž by mu dala děti, ale Eva je mladá a zdravá a můžou spolu mít rodinu. A doufejme, že jej v pravý čas začne také milovat.“

Milovat? Eva ten pocit nikdy nepoznala. Většinu času se cítila otupělá a bez života, navzdory Josefově laskavosti. Ale možná, že by lásku cítila k tomu dítěti. Znovu se pohladila po břiše. Než stačila koupit citrony a výtisk Pražského deníku, srdce v ní pookřálo.

„Co tě zdrželo tak dlouho?“ Josef byl stále ještě opřený o polštáře. „Nechala tě paní Kratzová zavolat do ústavu?“

„Ano, byla velmi laskavá.“ Eva mu podala šálek plný horké citronády s medem. „Vypij to, Josefe. Koupila jsem ti také nějaký aspirin,“ a podala mu pár drobných tablet.

Josef si je nasypal do úst, zaklonil hlavu a polkl. „Děkuji, drahá. Tolik jsem trpěl. Jsem si jistý, že muži cítí bolest jinak než ženy.“

Evě zakručelo v břiše, přesto se jí zvedl žaludek. „Nepochybně máš pravdu, drahý,“ odpověděla, než znovu vyrazila do koupelny.

Snědla kousek suchého chleba a rázem se cítila lépe. Muttinu domácí marmeládu bohužel nemohla ani cítit. Později se vrátila do ložnice zkontrolovat Josefa a našla jej schovaného za novinami, jeho přítomnost signalizovalo jen namáhavé dýchání.

„Jak se teď cítíš?“ zeptala se jej, vsunula ruku pod papír a sáhla mu na čelo.

Bez odpovědi.

„Josefe?“

Noviny zašustily a Josef je odložil. Tvářil se přemýšlivě. „Ten bastard Adolf Hitler, co tolik nesnáší Židy, měl další projev. Tvrdí, že se...“ Josef znovu zvedl noviny a hledal článek. „... nikdy nepokusí podmanit si cizí národy.“ Podíval se na Evu, nemoc byla dočasně zapomenuta. „Možná je to jen pes, který nekouše. Nechci se nechat příliš ukonejšit, ale jsou to lepší zprávy, než jakých jsme se obávali.“ Už od března, kdy byl vydán zmocňovací zákon, se obávali, co nový německý kancléř udělá se svou rostoucí mocí.

„Možná.“ Eva zvedla Josefův prázdný šálek a potlačila v hlavě obraz světlých uniforem a červených pásek. Zase ty vysmívající se obličeje a bílé blond vlasy. Zachvěla se. Nikdo a nic už ji nedonutí znovu Němcům věřit.

Josef se teď tvářil úzkostlivě.

Eva mu ale rozhodně nehodlala vysvětlovat svou reakci. Ve snaze zahnat Josefovy obavy, ale hlavně proto, že jí záblesk viny připomněl, že to je také jeho dítě, se svezla vedle něj na postel, jemně odložila noviny, uchopila jeho chladné ruce do svých a řekla mu vlastní radostné zprávy.

3

„Nezapomněla jsi, že pátého bude ministerský ples, že ne, zlato?“ zeptal se Hugh, když se ráno u snídaně natáhl pro další toast.

„Samozřejmě že ne,“ odpověděla Pamela a vlastní křupavý kousek se jí v ústech rázem změnil v piliny.

„Bude to docela okázalá záležitost, musíš si obléct něco vhodného.“

Pamela bolestivě polkla. „Nedělej si starosti. Nezklamu tě.“

„Jsi skvělá.“ Hugh vstal a políbil ji do vlasů. „Musím letět. Uvidíme se večer,“ hlásil na odchodu a v ruce dosud svíral nedojedený toast.

Pamela se roztržitě usmála. Jakmile však zaslechla bouchnutí vstupních dveří, otřela si ubrouskem ústa a vyběhla nahoru. Sakra. Pátého je už za týden. Už dávno měla navštívit tu milou prťavou židovskou švadlenu v Golders Green, ale charitativní práce ji natolik pohltila, že na to dočista zapomněla. Nanesla si na obličej trochu pudru a na hrdlo pár kapek parfému. To musí stačit. Naštěstí si už ráno oblékla sukni od svého tvídového kostýmu. Pokud si přes halenku vezme odpovídající sako, bude vypadat dokonale. „Jen si zaběhnu za švadlenou,“ křikla na Kitty.

Z kuchyně se ozval vzdálený hlas: „Správná volba, paní Denisonová.“

Pamela popadla ze stolku v hale kabelku a práskla dveřmi.

Když už seděla v metru, celá zadýchaná spěchem, uvědomila si, že nezavolala předem. Musí jen doufat, že paní Brevdová nebude příliš zaneprázdněná. Proboha, proč pořád musí nechávat všechno na poslední chvíli? Kousla se do rtu a rozhlížela se po vagonu. Naproti ní seděly dvě školačky a s rukama před pusou si o něčem špitaly. Vedle nich byla žena středního věku s kloboukem, který vypadal jako mísa na ovoce. Pokaždé, když pohnula hlavou, jako by mělo spadnout pár třešní. Pamela předstírala, že potlačuje zívání, aby zakryla nezvladatelný smích, a přitom si uvědomila, že sama vyšla z domu bez klobouku. Pravdou je, že oblékání ji nudilo, a kvůli nutnosti neustále se parádit cítila jistou nesvobodu. Určitě nechtěla Hugha zklamat, ale nesnášela, když se musela oblékat pro různé slavnostní příležitosti. Bylo by pro oba mnohem snazší, kdyby na tyto události chodil sám, zatímco ona by zůstala doma a pletla nebo si četla. Zkrátka nebyla předurčená být manželkou politika. Avšak byla jí a musela hrát svou roli co nejlépe.

Souprava se na kolejích pohupovala a pak se s chvěním zastavila. Naštěstí Pamela jela jen jednu zastávku. Vystoupila, a když vyšla ze stanice, vydala se po Golders Green Road, dokud nedošla k paní Brevdové. Otevřela dveře – tím rozezněla zvonek –, a vstoupila do tmavého interiéru, který byl nasycen vůní nových látek a oleje na šicí stroje. Švadlena seděla jako vždy v zadní části a upírala oči na kus tmavě zelené látky, kterou jednou rukou přidržovala pod jehlou, a druhou energicky otáčela kolem stroje.

Přestala šít, až když Pamela zakašlala, a poté, co zvedla jehlu, odložila látku na stůl.

„Paní Denisonová. To je ale překvapení!“

Pamela se usmála. „Omlouvám se, paní Brevdová. Měla jsem nejdříve zavolat. Potřebovala bych ale urgentně ušít plesové šaty.“

Švadlena se zakabonila. „Jak urgentně?“

Pamela si odkašlala. „Do konce příštího týdne?“

„To jste mě měla upozornit, ale uvidím, co se dá dělat. Máte nějakou představu?“

Pamela se bezmyšlenkovitě rozhlédla po malém krámku a nakonec se jí oči rozjasnily při pohledu na roli fialovými odstíny hrajícího hedvábí. „Tohle je pěkné,“ řekla a obdivně promnula prsty látku. Byla nápadná, ale ne okázalá. A pod lustry tanečního sálu ve Whitehallu bude vypadat skvěle.

Paní Brevdová vstala, vytáhla roli z police a hodila ji na stůl, u kterého šila, načež se zvedl lehký obláček prachu. Vzala konec hedvábné látky a odměřila jí zhruba metr. „Dobrá volba, má drahá. Pokud to střihnu zešikma, bude to při pohybu vypadat báječně. Pan Denison z vás nebude moci spustit oči.“

Pamela se zasmála. „O tom vážně pochybuju, ale souhlasím s vámi, že ta látka je dokonalá. Myslíte, že mi něco zvládnete ušít včas?“

„Hmm. Volná, nebo přiléhavá silueta?“

„Přiléhavá, řekla bych.“

„Dobrá. To zabere méně času. A bez rukávů, předpokládám?“

Pamela přikývla.

„Ale nic nestydatého.“

„Samozřejmě.“ Paní Brevdová popadla papír a tužku a rychle nakreslila několik skic. Jedny šaty měly výstřih do srdíčka a byly v pase stažené, ale podle Pamely by se hodily spíše pro mladší ženu. Druhé měly mandarinský límeček a spodní volán.

Ukázala na druhou kresbu. „Hlasuju pro tyto.“

Švadlena udělala na vybraný návrh značku a vybídla Pamelu, aby s ní šla za tmavý závěs u stěny krámku. „Svlékněte si prosím sáčko a já si vás přeměřím.“

Pamela udělala, co jí bylo řečeno. Paní Brevdová vešla do kabinky a rozmotala krejčovský metr, který obvykle mívala zavěšený kolem krku. „Mám ještě vaše míry z posledního měření. Jen zkontroluju, zda zůstaly stejné.“

Pamela stála na vratké stoličce v kabince, zatímco paní Brevdová přikládala metr tady a tamhle, cosi si pro sebe mumlala a značila si míry. Pak ovinula metr Pamele kolem pasu. „Stále žádná skrytá vypouklina?“

Pamela se začervenala. „Willovi je už čtrnáct. A Hugh chtěl jen jedno dítě.“

Paní Brevdová schovala metr a poodstoupila. „Škoda. Před blížící se válkou by se všechny matky synů měly strachovat.“ Natáhla ruku a pomohla Pamele ze stoličky.

Najednou se jí podlomily nohy. „Myslíte si, že bude válka, paní Brevdová?“

„No, to vy máte manžela na ministerstvu zahraničí, ale většina lidí v okolí si myslí, že je to jen otázka času.“

„Určitě ne,“ odvětila Pamela a náhle si musela sednout. Paní Brevdová jí právě potvrdila to, čeho se v hloubi duše obávala. Možná byla se vším až příliš spokojená a přijímala Hughova ujištění, že všechno bude v pořádku.

„Spousta z nás má rodinu v Evropě. Ten Hitler je naprostý šílenec. Právě přijal řadu zákonů proti Židům. Mí lidé už se necítí nikde vítáni. Praha je přitom tak krásné město,“ popotahovala švadlena. „Mnohem elegantnější než Londýn. Ale jsem ráda, že jsem se vydala přes kanál. Židé opouštějí Československo a Německo tak rychle, jak jen mohou.“

Pamela se přinutila k úsměvu. „A já doufám, že je tady přivítáme.“

Paní Brevdová znovu popotáhla. „Někteří lidé ano. Ale Hitler začíná být nenasytný. Je to znovu jako za císaře Viléma. Pokud se začne chovat ke zbytku světa, jako se chová k Židům, ostatní země budou muset reagovat.“

Pamela roztřeseně vstala. „Mrzí mě, že se cítíte tak zranitelně, paní Brevdová.“ Přála si, aby mohla švadlenu uklidnit, ale možná Hugh skrýval své obavy i před ní. Díky bohu, že jsou ve vládě kvakeři. Určitě udělají jen to, co je správné.

Paní Brevdová přikývla. „Do týdne vám zavolám.“

Pamela se otočila a zamyšleně vyšla z obchodu.

Když se s ní Hugh elegantně otáčel po tanečním parketu, Pamela jen stěží ovládla příval potěšení z toho, jak krásně na ní hedvábné šaty splývaly. Paní Brevdová odvedla vynikající práci. Plesové šaty sedly dokonale – nikde nebyly příliš těsné, nic výrazně neodhalovaly a nosily se velmi příjemně. Hned jak si je oblékla a švadlena jí je v kabince pod svým kritickým okem doupravila, věděla, že budou perfektní.

Určitě se nechováme jako země, která uvažuje o válce, pomyslela si Pamela, zatímco sledovala, jak Hughovi kolegové z ministerstva popíjejí, kouří a baví se. Všude kolem ní byly ženy, které se pohybovaly s grácií a lehkostí v nádherných šatech, hrajících pod světly všemi barvami. Celý výsledný efekt spočíval v různých siluetách a měnlivých barvách, jako když se člověk dívá do kaleidoskopu, který měl Will jako malé dítě tolik rád.

Posadili se, aby si odpočinuli, a Hugh si chvatně vzal od procházejícího číšníka sklenku šampaňského. Zcela přitom ignoroval Pamelin vyčítavý pohled.

„Zapomněl jsem ti to dříve říct,“ začal. „Musím za pár týdnů odjet do Československa, v otázce určitých záležitostí ministerstva zahraničí. Zvážíš, jestli bys nechtěla jet se mnou? Mohla by to být zábava.“

Pamela si roztržitě točila snubním prstenem. Měli je ze zlatnictví Asprey a vždy se panicky děsila, že jej ztratí. Neměla sebemenší tušení, jaké Československo může být, ale mohlo by být hezké strávit pro změnu s Hughem nějaký čas na cestách místo obvyklého vysedávání doma. Nejspíše by i mohla někoho požádat, aby na chvíli převzal její charitativní práci. Bude také dobré zjistit si něco víc o tom, co se teď děje na evropském kontinentu. Život v Londýně jí připadal dost izolovaný. Možná by mohla udělat něco, čím bude moci lidem v Československu pomoct.

„Dobře,“ řekla. „To by bylo krásné.“

Hugh se k ní naklonil a Pamela ucítila závan alkoholu. „Už jsem ti říkal, jak krásně dnes večer vypadáš?“

Pamelu napadlo, že by si mohli zalyžovat. Seděla v kadeřnictví pod sušákem a listovala výtiskem Harper’s Bazaar, který jí podala madam Adrienne. Všichni věděli, že madam Adrienne není ve skutečnosti Francouzka, ale Pamele ta hra působila radost. Navíc si nikdy nedokázala upravit jemné vlasy tak, aby vypadaly husté a vlnité, jako to uměla Adrienne, a Hugha v těchto dnech více než těšilo, že může zaplatit účet. Někdy se obávala, že utrácí příliš mnoho času a peněz za svůj vzhled, ale Hugh ji ujistil, že je její povinností udržovat se a vypadat přitažlivě; všechny ostatní ministerské manželky drží krok s nejnovějšími trendy.

Jak tak listovala články o módě a kráse a hledala něco zajímavého, zaujala ji jedna reklama. Zachycovala ženu v tříčtvrtečních kalhotách a červeném svetru Fair Isle, která pózovala před zasněženými horami. Na hlavě měla elegantní čepici; svírala pár lyžařských hůlek a celá zářila. Pod obrázkem byl popisek: Tuto zimu do Československa. Pamela si náhle uvědomila, jak unavená je šedivým anglickým nebem, krátkými a temnými listopadovými dny a nudnou domácí rutinou. Dokonce i charitativní činnost už jí připadala příliš jednotvárná. Ožila, jen když se domů vrátil Will, ale i když je teď v Marlborough, kamarádi jej často zvou k sobě domů a tím se ještě zkracuje doba, kdy je s rodiči. Jak by jen mohli soupeřit s ruchem a smíchem, které nabízejí domovy ostatních chlapců; domovy plné živých sourozenců, kteří chtějí hrát tenis nebo brát Willa tancovat? Navzdory všem Pameliným snahám byly zimní prázdniny u nich doma vždy tiché a nevýrazné. O Hughově navrhované cestě do Československa opravdu nemusela přemýšlet dlouho. Co kdyby navíc spojili záležitosti ministerstva zahraničí s dovolenou na lyžích? Představila si, jak se Will řítí po zledovatělém svahu, tvář má rudou vzrušením a ona s Hughem jej opatrně následují a usmívají se synovu nadšení. Na takový výlet by nikdy nezapomněli.

Když přednesla svůj návrh u večeře, Hugh překvapeně vzhlédl od polévky.

„Ale vždyť ani neumíš lyžovat!“ skoro vykřikl.

Pamela se začala dloubat v housce. „Já vím, ale jako dítě jsem bruslila. Nemůže to přece být tak odlišné.“ Krátce si vzpomněla na podivnou chůzi po zamrzlém rybníku, obláček páry vznášející se od úst a paže rozhazované na všechny strany. Celé dopoledne jí trvalo, než se na bruslích naučila alespoň pokrčit kolena, natož se odrážet. Aby si uvolnila strnulý úsměv, soustředila se na ojíněné rákosí na protější straně rybníka. Ten pohled ji uklidňoval více, než kdyby si hleděla pod nohy a vnímala, jak se jí bratři smějí. Ale zvládla to. Otec jí řekl, že se pohybovala naprosto přirozeně.

„S lyžemi to nemá nic společného,“ prohlásil Hugh a natáhl se po vlastní housce. „Pro začátek se můžeš po horách procházet.“

„Ano, vím. Ale můžu si objednat instruktora.“ Pamela ponořila lžíci do polévky a nabírala ji od sebe k hornímu okraji misky, jako to viděla u Clementine Churchillové. „Nebo bych zkrátka jen mohla sledovat tebe s Willem. Oba musíte být dobří. Vzpomeň si, jak vám šlo to ragby!“

Hugh se napřímil. Břicho, které mu začínalo mizet pod stolem, novou polohu uvítalo.

Pamela se usmála. „A vsadím se, že Willa to hned nadchne. Bude to skvělá zábava.“

„Hmm.“ Hugh si otřel ústa ubrouskem. „Budu o tom vážně přemýšlet.“

O dva dny později se Hugh vrátil z Whitehallu nečekaně brzy a hodil Pamele do pracovny hromadu cestovních brožur. Zrovna psala Willovi.

Otočila se a úsměvem mu opětovala vítězoslavný výraz. „Lyžařská dovolená! Pojedeme?“ Celá se chvěla vzrušením. Will bude nadšený.

Hugh se zasmál. „V kanceláři bylo mrtvo, tak jsem si řekl, že si udělám volné odpoledne. Cestou na stanici metra jsem minul cestovku Inghams, tak jsem jich tam pár vyzvedl.“ Naklonil se a rozložil brožury po stole. „Ty vybíráš!“

„To je úžasné. Děkuji ti, zlato.“ Pamela srovnala brožury na úhlednou hromádku. „Jen dopíšu Willovi, hned se na to podívám.“

„Perfektní.“ Hugh se otočil a při odchodu z místnosti napodoboval lyžařské pohyby.

Pamela se zasmála a uchopila pero. PS, napsala na konec dopisu, Hádej, co pro tebe máme?

O dva týdny později už byli v Krkonoších. Lyžařské středisko mělo vybavení jen základní, ale přiměřené. Hugh dokončil své pracovní záležitosti v Praze v rekordním čase a Pamela s Willem mezitím navštívili Hrad a Karlův most, podnikli výlet lodí po řece a zúčastnili se několika koncertů v Rudolfinu. Potom společně nastoupili na vlak do Krkonoš.

Už od chvíle, co v kadeřnictví spatřila obrázek v časopise, představovala si Pamela, jak stojí pod pronikavě modrou oblohou v závějích sněhu, v ruce drží lyžařské hůlky a tváře jí září zdravím. Pro jednou se Will nezmínil o žádných dobrotách, které měli jeho kamarádi o Vánocích. Dovolená na lyžích očividně udělala objekt závisti z něj. Pamela se cítila trochu provinile, že si mohou dovolit takový luxus. Tvrdě ale pracovala pro rodiny uprchlíků, a až se vrátí, všechno to vynahradí.

Realita byla ještě lepší než obrázek. Každý den přinesl azurově modrou oblohu se zimními červánky a mezi stromy se třpytilo bílé slunce. Kolem poledne se vzduch dokonce i trochu zahřál. Hugh se ji snažil přesvědčit, aby zůstala v chatě a dala si horkou čokoládu nebo se vydala na odpolední procházku po okolí, ale Pamela byla rozhodnutá nenechat si nic ujít. Upřímně řečeno, lyžovat pro ni nebylo snadné, ale nechtěla si to přiznat. Pohyb na běžkách jí dal zabrat a zdálo se, že neustále zaostává. Will s Hughem vyrazili dopředu, učili se tak rychle a bez viditelné námahy. Jejich lyže se nikdy nezkřížily ani jim nesjely na stranu a nemuseli se ani zastavovat, aby nabrali dech, jako Pamela. Instruktor a průvodce, kterého si najali, byl laskavý a pokaždé na ni čekal, dokonce i když oni dva se ani neobtěžovali zkontrolovat, jestli je v pořádku. „Zlepšujete se, mísís Denísonová,“ chválil ji lámanou angličtinou a očima mžoural proti nepříjemnému slunci. „Pokračujte, už jen kousek.“

V odpoledních hodinách, po dlouhém obědě na restaurační terase, který do sebe Will netrpělivě naházel, pokračovali Hugh s Willem sami. Poslední den Hugh navrhl, aby vyrazili výše a pak kopec sjeli.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dítě na nástupišti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.