Ellen Bergová

Ulíbám tě k smrti

IKAR

Ellen Berg

ICH KÜSS DICH TOT

Copyright © 2018 by Aufbau Verlag GmbH & Co. KG, Berlin

(Published with Aufbau Taschenbuch; „Aufbau Taschenbuch“  is a trademark of Aufbau Verlag GmbH & Co. KG)

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2021 by Hana Krejčí

ISBN  978-80-249-4381-7

prolog

19. prosince, ještě pět dní do Vánoc

„Pře-kva-pe-nííí!“ zahlaholilo na Annabellu z několika hrdel.

Šok. Pulz jí vylétl do závratných výšek. Jednou rukou sevřela kliku dveří od bytu, druhou si před hrudí přidržovala vlhký, zcela nedostačující ručník. Jistě, všichni máme rádi překvapení, obzvlášť v podobě veselých lidí, kteří mávají nafukovacími balonky a láhvemi v pestrobarevných papírech. Hloupé jenom je, když právě vylezete zpod sprchy celí mokří, narychlo zabalení do trapně malého froťáku, a váš byt vypadá, jako kdyby v něm přespříliš horlivý tým FBI prohrabal každou skříň, přihrádku a zásuvku.

Ale to zdaleka nebylo všechno. Druhý den, v sedm ráno by měla sedět v letadle do Singapuru. Musí se ještě sbalit, předat byt, podívat se, kde má pas (ne, to už udělala, musí ho najít), naléhavě zavolat Simonovi (ano, v jejím hektickém životě dokonce existuje muž, otázkou je jak dlouho ještě). Hm, no a napřed by se snad měla oblíknout, ne?

Bezradně zírala do tváří svých přátel, kteří se tísnili přede dveřmi. Špehýrkou předtím spatřila jenom pihy a zelené oči. Že by za její nejlepší přítelkyní Mary-Jo mohla stát skupinka natěšená na párty a odhodlaná vychrstnout svou bujarou náladu i na ni, by Annabellu nenapadlo ani ve snu. Jenže nemohlo být pochyb: Všichni její newyorští kamarádi, především kolegové z hotelu Imperial Ambassador, stáli ve frontě, aby se s ní rozloučili.

Pro všechno na světě, co má dělat?

Na to, aby se jim zapřela (já vůbec nejsem doma, haha), bylo pozdě, na krátkou bezbolestnou rozlučku jednoznačně příliš brzy. Deset hodin večer. V New Yorku, ve městě, které nikdy nespí, je to v podstatě odpoledne.

„Ty nic neříkáš,“ vyčetla jí Mary-Jo.

Tvářila se tak zklamaně, že se Annabella přinutila usmát.

„Já jenom… teda… mám fakt radost…“

„Jupí!“ zajásal Marcus, jinak hotelový barman a Annabellin nejlepší kamarád. „Panstvo, jdeme!“

Ostatní nadšeně zahulákali, a než mohla vykoktat jakoukoliv námitku, nahrnuli se podél ní do miniaturního, momentálně beznadějně rozbordeleného bytečku s úchvatným výhledem na Manhattan. Annabella ten pohled milovala, především v noci – horské hřebeny mrakodrapů, rozsvícená okna, která se na sametově černé obloze třpytí jako hranaté hvězdičky. I její hosté byli uchváceni, jak se dalo soudit podle mnohohlasého „Wow!“ Trapný nepořádek zřejmě nikomu nevadil. Někdo pustil hudbu, odevšad se ozýval smích, z kuchyně k Annabelle dolehlo rachocení výrobníku ledu. Jo. Tomu se říká být postavena před hotovou věc.

„Tak co, všechno v pořádku?“ Mary-Jo zvedla do výše roztomile zabalenou krabičku. Kobaltově modrá stužka dokonale ladila s jejími úpletovými šaty. „Omlouváme se za malé přepadení. Prostě nás napadlo, že se tvoje nové místo musí oslavit. A kdoví, kdy se zase uvidíme, jakmile nastoupíš v Singapuru. Mimochodem,“ klouzala pohledem po oblečení a botách, které se povalovaly všude kolem, „to nevypadá na systematické balení. Přišli jsme nevhod?“

Annabella zavřela napřed dveře od bytu a potom oči, před nimiž jí jako opilé světlušky tančily zářivé kroužky. Žádný div, když má někdo prázdný žaludek a hlava se mu málem rozskočí. Uklidni se, domlouvala si. Mysleli to dobře. Je to od nich moc milé. Nekaž zábavu, prostě se raduj a basta.

„Kdepak, je to fantastický nápad, fakt,“ přešla do němčiny.

Přítelkyně, jejíž otec pocházel z Vídně, vyrůstala ve dvojjazyčném prostředí a Annabelle dělalo dobře, když si mohla v Americe popovídat v rodné řeči.

„Jsi trochu nervózní, viď?“ zeptala se Mary-Jo soucitně.

„Nejsem nervózní, jsem těsně před zhroucením,“ hlesla Annabella.

„Kvůli té své aviafobii?“

Ovšem, Annabella měla strach z létání, odjakživa, ale o ten teď nešlo. Zavrtěla hlavou.

„Kvůli nové práci?“ dotírala na ni Mary-Jo. „O tu jde? Tak spusť přece.“

Annabella byla jak na skřipci. Dozvědět se zdrcující novinku je jedna věc, ale vyslovit ji nahlas z ní udělá nezvratný fakt. Ale nebylo zbytí.

„Simon se mnou do Singapuru nepoletí,“ vyhrkla.

Super. A teď to byla skutečnost. Krajně znepokojivá, jak se dalo vyčíst z výrazu Mary-Jo.

„Se Simonem bylo všechno perfektní,“ tvrdila Annabella. „A najednou? Jako když jsi skoro smontovala skříňku z IKEA, už chybí jenom poslední šroubek a ten krám se najednou rozpadne.“

„Poslední šroubek,“ opakovala přítelkyně s povytaženým obočím. „Takhle tedy vidíš Simona?“

„A jak jinak ho mám vidět? Jako celou krabici s nářadím? Je velice, velice důležitou součástí mého života, ale není celým mým životem. Žádná žena se přece nesmí definovat jediným mužem. Tečka. S přátelskými pozdravy Vaše Emancipace.“

„Dámy? Nepotřebujete pomoc?“ přerušil jejich rozhovor Marcus. Byl z Berlína a stejně jako Annabella se vydal do New Yorku udělat štěstí. S úsměvem pozvedl sklenku s modravou tekutinou, v níž chrastily kostky ledu. „Bello, tady je něco studeného, na jazyku sexy, s nestydatým dozvukem. Mary-Jo, dala by sis taky drink?“

„Později. Teď právě řeším jednu emoční nehodu,“ odmítla Annabellina přítelkyně.

„Typická spasitelka duší,“ ušklíbl se Marcus.

„No dovol, jsem diplomovaná psychoterapeutka,“ ohradila se dotčeně.

„No právě. Tví klienti si staví vzdušné zámky a ty kasíruješ nájemné.“

Annabella využila drobnou rozmíšku a utekla do koupelny. Natáhla si kalhotky a podprsenku a vklouzla do pestrobarevného hedvábného kimona. Ještě černé legíny, které zůstaly přehozené přes vanu. Zatímco si třela krátké blonďaté vlasy ručníkem, vrhla pohled do zrcadla a rozhodla se, že nebude ztrácet čas zkrášlováním. Bude muset stačit řasenka. Na svých pětatřicet vypadala koneckonců zachovale. Jemná, porcelánově bledá pleť byla skoro bez vrásek a světlehnědé, téměř jantarové oči vynikaly i bez velkého líčení. Jenom úsměv by si měla nacvičit líp. Pořád měla ve tváři vepsaný šok. A depku kvůli Simonovi.

Zamyšleně si odhrnula z čela neposlušný pramen vlasů. Její vztah s šéfkuchařem hotelu Imperial Ambassador začal před dvěma roky. Láska, která doslova prošla žaludkem, protože magický okamžik nastal, když jí Simon během jedné noční služby přinesl do kanceláře to nejlepší Boeuf bourguignon všech dob, ozdobené rudou růží a svůdnickým úsměvem. Vybraná lahůdka nezůstala jediným hříchem oné noci…

Je konec. Přitom si myslela, že má Simona přečteného, a teď zjistila, že o něm nic neví.

Když o pár minut později vyšla z koupelny, přivítalo ji mohutné hurá. Každý jí chtěl osobně popřát štěstí a rozumělo se samo sebou, že si s ní chtěl každý připít. Stát se generální manažerkou hotelu Mandalay Bay v Singapuru to není jen tak. Něco takového se musí pořádně oslavit, zněl jednomyslný názor.

Vzpamatovala se. Jakmile se naskytne příležitost k oslavě, je věčná škoda ji promeškat, ať to stojí, co to stojí, říkávala její babička Marta. Moudrá, zkušená žena sice mluvila o kulatinách, křtinách a slavnostech ostrostřelců, zkrátka o tom, co už se tak slaví na malé vesnici v bavorských horách. Ale měla pravdu: Všechno se nedá perfektně naplánovat. Přestože Annabella měla nepopiratelný organizační talent (což byl jeden z důvodů, proč to v branži dotáhla tak vysoko), patřila improvizace k jejímu životu. A nebyla snad rozená hostitelka? Z přesvědčení i z vášně? Tak šup a improvizovat!

V kuchyni, kde Marcus míchal koktejly nejneuvěřitelnějších barev, takřka nebylo k hnutí. Annabella bleskurychle propátrala obsah ledničky a mrazáku. Zbytek pro ni byla hračka. Před očima ohromených přátel umixovala z několika plechovek pasírovaných rajčat, dvou okurek, čtyř stroužků česneku, trochy instantního hovězího vývaru a dvou hrstí mražených bylinek gazpacho. K němu podávala crackery s čerstvým sýrem a kaviárem z lososa. Další lahůdku vyrobila, když zapekla několik balení tortilla chipsů se sýrem a mraženými krevetami. Teprve když roztrhla sáček s těstovinami, Mary-Jo ji zarazila.

„Bello, je opravdu fantazie, co tady mávnutím ruky kouzlíš, doopravdy neznám nikoho, kdo by se s tak dojemnou péčí staral o své hosty, ale teď si prostě užívej večera. Kdyby někdo omdlíval hlady, můžeme objednat pizzu. Apropos omdlívání, vypadáš, jako kdyby sis potřebovala okamžitě sednout. Co se vlastně stalo?“

Annabelle klesla ruka s těstovinami. Opřela se o dřez. Kde začít a kde skončit? Simon byl pouze závěrečnou bolestivou tečkou za dlouhou neuspořádanou větou. Uplynulých patnáct let si vybralo svou daň. Jen co se v mnichovském luxusním hotelu vyškolila na provozní, změnil se její život v nepolevující staccato nároků a stěhování. Po zaměstnáních v Düsseldorfu, Dubaji, Londýně a Římě se přesunula do New Yorku a teď ji čekala další štace. Jenže v poslední době měla pochybnosti o tom, zda ono VÝŠE-RYCHLEJI-DÁLE je tím pravým ořechovým. Jistě, dosáhla nepochopitelně mnoho. Ve své profesi. V soukromém životě žádná sláva. Už ani nevěděla, kam vlastně patří. Začínala si klást otázku, jak vypadá její budoucnost. Například z hlediska partnerských vztahů.

„No jo, mám nervy na pochodu,“ přiznala.

„To je normální.“ Mary-Jo svraštila pihovaté čelo. „Leda že by to byly první známky cainofobie.“

A jéje. Mary-Jo a její fobie. Annabella měla občas co dělat, aby se nesmála, když kamarádka vyrukovala se svou odbornou hatmatilkou.

„Umírá se na to, nebo se s tím dá dožít stáří?“ vyzvídala.

„Je to strach z nového. Značně rozšířená úzkostná porucha,“ vysvětlovala vážně Mary-Jo. „Pozor, nezaměňovat s kynofobií, strachem ze psů.“

Annabella občas dumala, z které hvězdy Mary-Jo spadla. Její diplomovaná psychopřítelkyně měla zlaté srdce (dokonce stihla v rychlosti uklidit Annabellin byt), kdykoliv byla připravená jí pomoct a taky byla pro každou legraci. Trpěla ovšem jednou mánií: V každém člověku hledala jeho křehká místa. U Annabelly diagnostikovala frigofobii (strach z chladu, protože už na začátku podzimu nosila šálu a čepici), atelofobii (obavu z vlastní nedokonalosti, protože měla sklony k perfekcionismu), a při poslední společné procházce Central Parkem vytušila dokonce anatidaefobii (strach, že člověka sledují kachny, totální nesmysl).

„Do Singapuru jsem se těšila. Na mou duši,“ tvrdila Annabella. „Šíleně těšila. Stejně jako Simon.“

„Aha. A pročpak s tebou nejede?“

Annabella pokrčila rameny a zadívala se do sklenky s koktejlem, kterou jí strčil do ruky Marcus, když šel před chvilkou kolem.

„Dokonce byl ochotný přijmout kvůli mně horší místo a pracovat v Mandalay Bay jako řadový kuchař. Na poslední chvíli se rozhodl jinak.“

Mary-Jo zamyšleně potahovala za své kobaltově modré šaty. Jako specialistka na partnerské vztahy si získala velmi dobrou pověst, a cítila se tedy povolaná k tomu, aby odborně dohlížela na kamarádčiny srdeční záležitosti.

„Chápu. Takže to mezi vámi směřuje k vztahu na dálku.“

„Na dálku ano. Ale ke vztahu sotva.“

„Zlato, dnes je všechno jinak než dřív. Slyšelas někdy o koevolučním partnerství?“

„Ne-e. Co to má jako být?“ zeptala se Annabella nedůvěřivě.

„V takovém vztahu se oba partneři neustále vyvíjejí a zároveň akceptují změny toho druhého.“

„Zní to geniálně.“ Annabella zkřivila rty. „A co nastane, když se každý z nich vyvíjí jiným směrem? Žádné ko-, prostě se sunou od sebe pryč?“

Mary-Jo upírala pohled na jakýsi bod mezi Annabelliným obočím, jak to dělávala vždycky, když nevěděla co říct.

„Apropos sunutí, neměly bychom se raději přesunout k ostatním?“

„Ráda,“ souhlasila Annabella. „A díky, žes uklidila.“

„Mnohem raději bych uklidila ve tvé duši. Obávám se, že jsou v ní temné kouty, kde je zapotřebí udělat pořádek. Především pokud jde o partnerské vztahy.“

„Ne, díky.“ Annabella bezděčně ztuhla. Psychologické řečičky jí byly odjakživa proti srsti. „Snad v příštím životě.“

Zavěsila se do Mary-Jo a vedla ji do malého, k prasknutí nacpaného obýváku, který zároveň sloužil jako pracovna a ložnice. Annabella si za výhodnou cenu pronajala zařízený byt (měla štěstí, protože byty s plochou větší než toaleta v letadle, které si mohl dovolit normální smrtelník, představovaly v New Yorku výjimku), jenže podle toho její příbytek taky vypadal: Byl zařízený, tím to končilo. Žádné teplé hnízdečko pro někoho jako Annabella, která vyrůstala v přeútulném hotýlku na bavorském venkově. Těžko se mohla cítit doma v univerzálním stylu, který neznal nic jiného než bílé pohovky, béžové koberce a bíle lakované skříňky. Byt sloužil jako čekárna na další štaci, nic víc. Příbytek s předem naprogramovaným loučením. Přesto na ni padla hluboká melancholie. Každé loučení nesla těžce, obzvláště tohle, protože znamenalo i loučení se Simonem.

Alespoň že hosté se bavili skvěle. Vzduch naplnila změť hlasů, stěny vibrovaly v rytmu swingu, odevšad zazníval smích. V místnosti vládla bujará nálada. Vzrušená, elektrizující nálada, jaká panuje před odjezdem.

Škoda, napadlo Annabellu. Všichni se radují za mě a já se tvářím jako na pohřbu, protože všechno dopadlo jinak, než jsem si představovala. Další důkaz toho, že prognózy, které si člověk vypracuje sám, jsou stejně spolehlivé jako předpovědi počasí a horoskopy.

Dlaněmi si mnula čelo, aby zahnala zmatek, ale především lítost. Tak tohle byl po dva roky její život. Ne mrňavá garsonka, nýbrž pestrý, soudržný hlouček plný života. Většina jejích kolegů. Všichni jí přirostli k srdci, a ne náhodou. Každý hotel představuje zvláštní mikrokosmos obydlený jedinečnými lidmi, kteří padají únavou, jen aby klienti byli spokojení. Aby byli skutečně dobří, musí k odborným znalostem a schopnostem přidat speciální povahové vlastnosti. Jako Marcus, jenž i v pět hodin ráno dokázal v baru naslouchat hostům, kteří v sobě měli příliš mnoho skleniček a svěřovali se mu se svými světaboly. Nebo Simon, který i pro klienty s nejmlsnějšími jazýčky a nejroztodivnějšími alergiemi připravoval jeden vybraný pokrm za druhým. Annabelle bylo až mdlo při pomyšlení, že to všechno opustí. Včetně Mary-Jo, poněkud potrhlou přítelkyni se zlatým srdcem.

Hudba přešla na disko hity osmdesátých let. „You’re the first, the last, my everything,“ vrněl Barry White svým sametovým hrdelním hlasem. Z pohovky se zvedla dvojice, aby si zatančila, a Annabelle s Mary-Jo se usadily na uvolněném místě. Jsi první, poslední, moje všechno. Kde zůstali muži, kteří šeptali ženě do ucha tak nádherná slova? Kde zůstal Simon?

„Můžete si volat, skypovat, mailovat, sdílet fotky. Je tolik možností,“ vyjmenovávala Mary-Jo, jako by jí četla myšlenky.

„Ano, žijeme v zajímavé době.“

Znělo to rezignovaně a přítelkyni to neuniklo. Z palců a ukazováčků vytvořila spiklenecky srdce.

„Zaprvé bude Simon co nevidět stát přede dveřmi, protože jsem ho samozřejmě pozvala. Zadruhé pár tisíc kilometrů dnes nic neznamená. Láska překoná všechno.“

Annabella by tomu tak ráda věřila. Bohatá pokladnice jejích vlastních zkušeností však hovořila spíš o opaku. V hotelové branži pracovala příliš dlouho, než aby se ještě oddávala iluzím. Práce na směny, věčný stres, časté střídání zaměstnání samy o sobě spolehlivě zabíjely partnerské vztahy. A láska na dálku vydrží asi tak dlouho jako kostka ledu v pekle. Totiž vůbec ne. Má se vzdát Singapuru? Zůstat? Kvůli Simonovi?

„Zde přichází diplomovaný vymítač depresí!“ Dotančil k nim Marcus, zahoupal boky a zvedl Annabellu z pohovky. „Pojď, Bello, roztočíme to!“

Jeho veselé odhodlání bylo nakažlivé. Annabella mu byla vděčná. Nějak bylo, nějak bude, říkala si. Když nejsou žádné dobré odpovědi, snad se aspoň vynoří o to lepší otázky.

Poddala se rytmu, zprvu trochu toporně, ale postupně se víc a víc uvolňovala. Marcus byl talentovaný tanečník, který měl dar vyprovokovat partnerku ke ztřeštěným pohybům.

„You’re the first, the last…,“ zanotovala.

„Darling, prosím ne.“ Se smíchem ji uchopil za ukazováček a otáčel jí kolem osy. „Můžeš skoro všechno. Jenom zpívat ne.“

„Ano, tvůj hlas něčím připomíná cirkulárku,“ zahihňala se Mary-Jo, která se vmísila mezi tancující.

Taky dobře. Annabella tančila, Annabella se smála, Annabella se nechávala unášet přítomným okamžikem (rada od Mary-Jo, co jiného). Hlavně aby ráno stihla letadlo. A předtím našla pas. Ovšem co se týkalo jejího milostného života, nebyla pro nikoho ani první, ani poslední, ani všechno. Pouze Anna Elisabeth Maria Stadlmairová, která se zmítala v něčem, čemu pořád ještě nerozuměla.

Bylo půl třetí ráno, když se vytratili poslední hosté a Annabella klesla na pohovku k smrti unavená a vnitřně prázdná. Celou noc znovu a znovu kontrolovala mobil, ale Simon neodpověděl na její volání, ani se neobjevil. I teď sáhla po svém smartphonu, ale Simon se zahalil do zraňujícího mlčení.

„Mimochodem, to není mobil, ale legální návykový prostředek,“ poznamenala Mary-Jo, která zůstala, aby jí pomohla s úklidem, a právě čistila na světlém koberci skvrnu od červeného vína.

„Říkal, že mě má rád. Že mě bude milovat pořád a věčně.“ Annabella si zhluboka povzdechla. „Uniklo mi něco? Znamená pořád a věčně v současnosti dokud se neobjeví problémy?“

„V naší rychlé době je věčnost možná kratší než dřív,“ zafilozofovala Mary-Jo.

Annabella deprimovaně zírala oknem na tmavou oblohu. Žádná epocha nemůže být tak rychlá, aby věčnost trvala pouhé dva roky. Co to? Proč najednou zmizely zářící obdélníky na mrakodrapech? Pršelo snad? Nebo měla v očích slzy?

„Všichni říkají, že změny jsou super, že člověk má neustále přijímat nové výzvy,“ pofňukávala. „Ale začíná ve mně klíčit podezření, že změny nepřinášejí automaticky něco pozitivního.“

Mary-Jo přestala třít utěrkou koberec. Zvolna vstala a upřela na přítelkyni pátravý pohled.

„Co by sis přála? Muže, dítě, rodinu? Atraktivní zaměstnání, vzdálené země? Nebo všechno dohromady?“

„To kdybych věděla…“

„Tak se těš na cestu.“ Mary-Jo se do tváře vkradl prohnaný výraz. „Létání je přímo sen pro lidi, kterým dělá potíže se rozhodnout, jinak řečeno trpící dezidofobií. Musíš volit všehovšudy mezi dvěma jídly a málokdy máš na výběr z více než dvou aspoň trochu rozumných filmů.“

Dobře míněný pokus, ale Annabellinu náladu pozvednout nemohl.

„Hm.“ Vrhla nenápadný pohled na displej. „Skutečně lákavá perspektiva.“

Mary-Jo jí jemně vzala mobil z ruky a posadila se vedle ní na pohovku.

„Simonovi skončila šichta před pěti hodinami. Ale nemá koule na to, aby se tady ukázal v celé své kráse a několika pořádnými pusami rozehnal tvé pochyby? A ty pořád čekáš na esemesku?“

Annabella se znovu zadívala ven.

„Já vím, že je to stejně stupidní jako čekat, až vánoční stromek nasadí nové jehličí.“

„Apropos, jedeš na Vánoce domů?“

Mary-Jo a její apropos. Náhlá změna tématu Annabellu nijak nerozveselila.

„Vyloučeno. Vánoce a silvestr jsou v hotelové branži něco jako extrémní sport. Dnes je devatenáctého, pozítří nastupuju na nové místo, pak to tam musím táhnout nonstop dva až tři měsíce, než si budu moc dopřát pár dní něčeho jako dovolená. Možná se mi to podaří někdy po Velikonocích.“

Mary-Jo na ni nechápavě zírala.

„A vaši? Ti to berou jen tak? Vánoce bez své nadevše milované dcerušky?“

„Mají vlastní hotel,“ vysvětlovala Annabella. „Vědí, jak to všechno chodí.“

„Ano, ale co syndrom prázdného hnízda?“ Mary-Jo znepokojeně pokývala hlavou ze strany na stranu. „Jsi jediné dítě, přesto tě museli nechat odejít. Něco takového zanechává v rodičích emoční mezeru, která se o Vánocích může snadno změnit v propast.“

Teď se zase dívala na kamarádku nechápavě Annabella. Prosím, Mary-Jo platila za zkušenou a úspěšnou psycholožku, polovina New Yorku si u ní podávala kliku, ale že by o takových věcech přemýšleli její rodiče, kteří stáli oběma nohama pevně na zemi, to přesahovalo Annabellinu představivost.

„Prázdné hnízdo?“ opakovala, jako by ta dvě slova znamenala něco neslušného. „Při všem tom shonu? Kdepak, hnízdo není ani trochu prázdné. Oba vedou prosperující hotel v Alpách, kde je teď v zimě hlavní sezona. Každý pokoj, každé lůžko, dokonce i sklep a půda jsou obsazené. Na vánoční rozjímání můžeš zapomenout. S trochou štěstí tam najdeš milé hosty, kteří umějí ocenit profesionálně navozenou slavnostní atmosféru, místo aby se namol opilí váleli ve sněhu. To už se taky stalo. Vůbec netušíš, co se o Vánocích v hotelu děje. Páry se hádají, na singles padá melancholie, děti vyvádějí, protože jim Ježíšek nadělil špatné dárky. A to všechno musíš profesionálně zvládnout.“

„Vypadá to, že nejsou zapotřebí jenom školní, ale i hoteloví psychologové,“ zasmála se Mary-Jo.

„Já bych nějakého naléhavě potřebovala.“ Annabella si podepřela dlaněmi bradu. „Tyhle Vánoce strávím bohužel jako single s vyhlídkou, že to tak zůstane.“

Znovu zašilhala na mobil. Mary-Jo to neuniklo.

„Simon pravděpodobně pro tebe nebyl vysněným mužem na celý život, ale jen vybranou kulinářskou zkušeností,“ prohodila tiše.

„Myslíš kopečkem šlehačky, ne dortem?“

„Tak nějak, ale ten pravý přijde. Zaručeně. Z celého srdce ti přeju, abys brzy potkala muže, kterému se budeš moct otevřít.“

„Simon vždycky říkával: Otevři své srdce, rád bych si vychladil drink.“

Mary-Jo se zahihňala jako školačka.

„Tak zkrátka nebyl ten pravý. Nejsi Sněhová královna, Bello, máš v sobě víc vřelosti než kdokoliv, koho znám, jenže pro většinu mužů je zřejmě obtížné ji za tvou tvrdou slupkou rozeznat. Působíš sebevědomě, samostatně. To muže odrazuje. Ale počkej, jednoho dne před tebou bude stát takový, který postřehne, co všechno v tobě je, nedá se zmást a získá si tvoje dobré srdce.“

„Jen neříkej, že se na každý hrnec najde poklička,“ zabručela Annabella. „U mě to neplatí. Asi jsem pánev.“

Teď se Mary-Jo rozesmála nahlas. Annabella si hryzala spodní ret. Jestli je jí nějaký muž předurčený, pak dělá pořádné drahoty. Je jí pětatřicet. Co když ho propásla? Co když vesele proběhla kolem něho, jako by byl vzduch, a on si z čirého zoufalství vzal jinou? Ze Simona se rozhodně vyklubal ten nepravý. Nebo je přece jen chyba v ní? V její tvrdé slupce? Unikl jí právě teď muž na celý život? Zavolej mi, prosila v duchu. Prosím tě, zavolej mi.

„V Imperialu se povídá, že Simon má jinou,“ povzdechla si.

„Pche, na hotelové řeči bych nedala,“ mávla pohrdlivě rukou Mary-Jo. „Lidi zaslechnou půlku, pochopí čtvrtinu a vykládají dvojnásobek.“

„Nemám mu jednoduše zavolat? Třeba se něco stalo.“

„Když tě chlap ignoruje, nesmíš ho v žádném případě nahánět,“ poučila přítelkyni Mary-Jo. „V devětadevadesáti procentech případů je za tím úmysl. Tedy žádný rozbitý mobil, autonehoda, a už vůbec ne zemětřesení.“ Vzala ji kolem ramen. „Vím, jak hrozně rozchod bolí.“

„Třeba se nemůže rozhodnout. Decimalfobie, nebo jak jsi to říkala.“

„Dezidofobie. Bohužel můžu na základě svých mnohaletých zkušeností dodat: Když se chlap nemůže rozhodnout pro tebe, tak už se rozhodl proti tobě. Kruté, ale pravdivé. Hypnotizovat mobil rozhodně není řešení. Radši si prohlídneme fotky z večírku, co ty na to?“

Mary-Jo ťukla na galerii a obě se sklonily nad displejem. Zešikmená selfíčka Annabelly s jejími nečekanými hosty. Momentky, které leccos vypovídaly o blažené, mnoha koktejly uvolněné atmosféře i o výjimečně nenalíčené tváři.

„Vypadám příšerně!“ uniklo jí.

„Jojo, myslíš si, že mobil je tvůj nejlepší přítel, ale ve skutečnosti tě nenávidí,“ zasténala Mary-Jo. „Leží na stole a znervózňuje tě, až ti nakonec vystydne káva. Vyčítavě na tebe civí, když chceš pracovat. Vyrušuje při obědě, maže ti data a v noci fňuká tak dlouho, až smí k tobě do postele.“

„Povídáte si o dětech?“ zeptal se Marcus, který se s utěrkou přes ruku přiloudal z kuchyně.

Ouvej. Další neuralgické téma. Nehledě na fakt, že trvalé vztahy byly v hotelové branži pravděpodobné asi tak jako taxikáři, kteří se vyznají v New Yorku, platily děti jednoznačně za překážku v kariéře. Kdo jako Annabella pracoval na směny a musel být kdykoliv připravený nastoupit, ten si dítě nemohl dovolit. Ledaže by si vzala oddechový čas. Ach ano, a otec je taky zapotřebí.

„Varuju vás, dámy,“ zavrčel Marcus. „Dítě, to je deset vteřin slasti a třicet roků zlobení. Ne, blbost. Mám dvě a ty jsou zlatíčka.“

„Dobře, že sis na ně vzpomněl,“ odpověděla Mary-Jo s výčitkou v hlase.

Aby odvedl pozornost od svého faux pas, zatočil Marcus vlhkou utěrkou ve vzduchu.

„V kuchyni je čisto jako v laboratoři. Všechno umyté a uklizené.“ Klouzal pohledem z Mary-Jo na Annabellu. „Ruším? Vedete právě něco jako holčičí rozhovor?“

Mary-Jo si přehodila nohu přes nohu. Velice odměřeně, uvážlivě, jak to nejspíš dělala před klienty, aby z ní i při největších dramatech vyzařoval klid a nadhled.

„Naše kamarádka vykazuje jednoznačné symptomy anuptafobie.“

Annabella vytřeštila oči.

„Anu… co?“

„Anuptafobie. Strachu, že se nikdy nevdáš. Jenom proto, že tě Simon nechal.“

„Mamlas!“ Marcus nesouhlasně zkřivil rty. „Věděly jste, že lidé s trvalým vztahem se dožívají vyššího věku než singles? Takže ten mizera v podstatě Annabelle zákeřně zkrátil život. Jedině že by ses rychle znovu zamilovala. Navěky. Haló, Bello, jsi na příjmu?“

Povzdechla si tak hlasitě, jako by z ní někdo vymáčkl vzduch.

„Mám dotaz. Věříš na věčnou lásku?“

Marcus si k nim přisedl na pohovku.

„Samozřejmě že věčná láska existuje. Otázkou pouze je, jak hodně daleko je od naší sluneční soustavy, a jestli má stále otevřeno.“

Annabella si propletla prsty na rukou. Marcusova oblíbená hláška. Ve skutečnosti svou životní lásku dávno nalezl a s naprostou samozřejmostí předpokládal, že jeho pohádkové manželství může ukončit pouze příslovečná smrt.

„Proč vůbec Simon říkal, že si se mnou dokáže představit společnou budoucnost?“ dumala nahlas.

„Je spousta věcí, které muži říkají, ale nemyslí to tak,“ odpověděl Marcus. „Například: Ženu jako ty jsem ještě nikdy nepotkal, bylo to krásné, zavolám ti.“

„To je všechno jiné než povzbuzující,“ pokárala ho Mary-Jo.

Marcus se provinile kousl do rtů, potom jemně šťouchl Annabellu loktem.

„Co ti můžu nabídnout, aby se ti vrátila chuť do života? Moscow Mule? Sklenku šampaňského? Bloody Mary?“

„Nic, díky. Už jsem měla pět koktejlů, to musí stačit.“

„Sedm, ale přirozeně bych je nikdy nepočítal.“ S úsměvem si přehodil utěrku kolem krku. „Víš, co ti opravdu zvedne náladu? Pošli každé ráno na svůj mobil esemesku Jsi úžasná žena. Tak dostaneš denně gratis kompliment.“

„Mohl bys aspoň jednou zůstat vážný?“ zasyčela na něho Mary-Jo. „Annabella nepotřebuje rádoby vtipné hlášky, je to dospělá žena. A megaúspěšná. Proč ji asi zlanařili do Singapuru? No? Protože je nejlepší. Imperial Ambassadoru dala novou, moderní tvář, zjednodušila organizaci a pracovní postupy, zdokonalila internetovou prezentaci, pozvedla kulinářskou nabídku, vymyslela zážitkové balíčky, ztrojnásobila počty přenocování. Ji hned tak někdo nepřekoná.“

Marcus zvedl palec na znamení souhlasu.

„Nezapomeň na Singles Happy Hour mezi sedmou a osmou s jedním nápojem na účet podniku pro každou nezadanou osobu, která hledá partnera. To byla bomba.“

„Annabella je neuvěřitelná,“ rozplývala se Mary-Jo.

„Pořád to říkám: superwoman,“ přikývl Marcus.

Proč ji komplimenty netěšily? Poněkud nepřítomně vytáhla z mezery mezi polštáři pohovky svůj talisman, plyšového medvídka v dokonalém bavorském kroji: kožených kalhotách, kostkované košili a zeleném tralaláčku se štětkou. Říkala mu Herr Huber. Provázel ji po celou dobu, co byla pryč z domova. Lecčím si prošel a podle toho vypadal. Hnědý kožíšek měl vypelichaný, kdysi lesklý černý čumáček byl matně šedý. Přesto by se od něho nikdy neodloučila. Herr Huber byl mimořádně trpělivý posluchač. Jemu se mohla svěřit se vším. I teď mluvila spíš k němu než ke svým přátelům.

„Celý život jsem počítala hotelová mýdla, kontrolovala, jestli v umyvadlech nejsou vlasy, kladla na polštář hotelové oplatky, zaučovala a řídila spolupracovníky, po večerech si lámala hlavu s originálním konceptem, který by zvýšil atraktivitu podniku. Jenže hosté přicházejí a odcházejí. Jako mí milenci. Co zůstane na konci dne?“

Když nedostala žádnou odpověď (Herr Huber se zdržel komentáře), podívala se na hodinky. Krátce před třetí. Na rozjímání o životě teď rozhodně nebyla vhodná doba. Uvař si silnou kávu, doporučila si, a pak vyřiď zbývající body ze seznamu.

„Co je to za divné klepání?“ zeptal se Marcus do ticha, které se rozhostilo po jejích slovech.

„To je tlukot mého osamělého srdce,“ odpověděla zasmušile.

„Ne, někdo ti volá.“ Mary-Jo ukázala na mobil, který vydával rytmické ťukání. „Uprostřed noci? Vezmeš to?“

Annabellino srdce předvedlo dvojité salto při pomyšlení, že by to mohl být Simon. Možná přece jen dovolil lásce, aby zvítězila. Nebo aspoň předvede scénku na rozloučenou s romantickými přísahami věrnosti. Opatrně odložila Herr Hubera a chňapla po mobilu. Oči se jí rozšířily, když na displeji uviděla známé číslo. Ne Simonovo, německé.

„Holčičko?“ Matčin hlas byl nezvykle roztřesený. „Stalo se něco hrozného.“

Rázem byla Annabella plně při smyslech a zcela střízlivá, jak jen může být člověk časně ráno po bujaré párty a pěti – ne sedmi koktejlech. Po zádech jí přeběhl mráz.

„Co, maminko? Co se stalo?“

„Tatínek měl mrtvici. Je v kómatu, obáváme se nejhoršího. Musíš okamžitě přijet, dítě. Prosím. Nevím, jak bych to jinak zvládla.“

Proboha! Táta? V kómatu? Annabella seděla na pohovce jako omámená. Zmítaly jí protichůdné pocity, osamostatnily se a předváděly učiněný pekelný tanec. Ohromení, panika, zděšení, soucit, ale také náznak obranného reflexu bojovaly urputně mezi sebou a dožadovaly se pozornosti.

„Víš, mami, za pár hodin letím do Singapuru, proto…“

„Říkám to nerada, dítě,“ skočila jí matka do řeči, „ale jsem na dně. Potřebujeme tě tady. Naléhavě.“

Annabelle se svíralo srdce. Před očima se jí zjevil útulný hotýlek Protěž v Puxdorfu, který už řadu generací patřil její rodině. Tam se naučila, co znamená pohostinnost – a železná soudržnost rodiny, jejíž členové při sobě stojí v dobrém i ve zlém. Ale do prvního obrazu se zasouvaly další. Hotel Mandalay Bayv Singapuru, gigantický skleněný hranol, nablýskaný, mondénní, přepychový, s příslibem práce, po jaké vždy toužila.

„Jsi bílá jako stěna. Děje se něco?“ zeptala se starostlivě Mary-Jo.

Annabella přikryla mobil dlaní.

„Otec měl mrtvici,“ šeptala. „Doma se všechno hroutí.“

Moment – doma? Skutečně řekla doma? Řadu let dávala na otázku, kde je doma, stejnou odpověď: „Tam, kde mám postel a kde se mi mobil automaticky připojí na WLAN.“ Ale teď jí uniklo slovíčko, které se dotklo čehosi v jejím nitru a na dně srdce rozeznělo cosi zpola zapomenuté. Doma. V tom okamžiku věděla, co má dělat.

1. kapitola

20. prosince, ještě čtyři dny do Štědrého večera

Utahaná jako pes, prohnutá pod těžkým batohem, táhla Annabella obrovský kufr na kolečkách po příletové hale mnichovského letiště a sklíčeně odhadovala, co na ni asi čeká v Puxdorfu. Chaos? Drama? Katastrofa? Návštěvy doma se trochu bála. Její otec, chlap jako hora, nebyl nikdy vážně nemocný a matka, obdivuhodně praktická a schopná žena, ještě nikdy nemluvila tak plačtivým tónem jako včera v telefonu. Annabelly se zmocnilo neblahé tušení, že pro ni dětství definitivně skončilo, když rodiče potřebují její pomoc.

Alespoň sis doma naplánovala celý týden, delší dobu než kdykoliv jindy, uklidňovala se. Měl by stačit k tomu, abys je utěšila, zorganizovala podporu a odcestovala s dobrým pocitem, žes splnila povinnost hodné dcery. Řádně, jak se sluší a patří.

Kdosi se prodral kolem ní a málem ji porazil. Taková bezohlednost! V hale to vůbec vypadalo jako na Oktoberfestu. Všude tlačenice a strkanice, navíc s odhodlaným nasazením zavazadel, kterým se Annabella nestíhala vyhýbat, tak rychle se zákeřné zbraně vynořovaly. Buch, zase dostala kabelou do podkolenní jamky. Muž, kterému taška patřila, arogantní kravaťák, se ani neomluvil a cílevědomě se hnal dál.

Paráda. Potřásla hlavou a prodírala se dál davem, přitom však dodržovala pravidla slušného chování. Za neustále opakované excuse me však sklízela udivené pohledy. Ach tak. Málem zapomněla, jaké to je, když všichni kolem ovládají její mateřský jazyk. Nechybělo mnoho a pozdravila by anglicky i celníka, který jí strohým gestem přikázal, aby se zastavila.

„Dobrý den, mladá paní. Máte něco k proclení?“

„Ne, pouze předměty osobní potřeby.“

„Otevřete, prosím, kufr,“ vyzval ji.

Bradou ukázal na podlouhlý kovový stůl. S heknutím na něj vyzdvihla obludné zavazadlo a odemkla zámky. Cesta do rodných luhů a hájů probíhá skvěle. Napřed tlačenice a teď ještě oficiální šacování.

Když se zase narovnala, lehce se zapotácela. Po útrapách, které měla za sebou, se taktak držela na nohou. Posunout nástup v Mandalay Bay o týden (Prosím? Vy přiletíte teprve na silvestra? To snad nemyslíte vážně!), zrušit letenku do Singapuru (krok, který spolkl nekřesťanskou částku) a sehnat novou do Mnichova (stejně drahá a navíc krajně vyčerpávající záležitost) přestavovaly ještě ty jednodušší výzvy. Víc ji ničilo, že emočně si už teď sáhla na dno.

Po celý let nezamhouřila oka. Jak ráda by vyměnila svou aviafobii za tu s kachnami. Takhle se jenom třásla na sedadle, žmoulala v rukách Herr Hubera a vysílala k nebi modlitby za otce. Kromě starostí ji tížily i výčitky svědomí. V Puxdorfu nebyla dva roky. Dva dlouhé roky, které uplynuly závratnou rychlostí. Dva roky vyplněné prací, prací, novými přáteli a – no ano – Simonem.

Krátce předtím, než nastoupila do letadla, se přece jen ohlásil. Přes WhatsApp jí poslal naprosto neromantické přání Šťastnou cestu a hodně úspěchů. Annabellu nenapadla žádná odpověď. Znělo to příliš neosobně, příliš definitivně. Simon byl minulostí. A teď si ještě ke všemu musela přiznat, že neexistoval pádný důvod, proč se za svými nejbližšími nevypravila dřív. Co to s ní bylo? Sejde z očí, sejde z mysli? Ne, maminku a tatínka milovala a obzvlášť milovala babičku Martu, která o ni láskyplně pečovala vždycky, když na ni její zaneprázdnění rodiče neměli čas.

„Co je to?“ zeptal se celník a nešetrně vrátil Annabellu do přítomnosti.

„Excuse me? Vlastně, prosím?“

Mírně zmateně zírala do otevřeného kufru. Mezi svetry, punčocháči a botami leželo velké balení jejího oblíbeného parfému. Před časem objevila v Soho malý butik, kde pro každého zákazníka namíchali individuální vůni. Její se jmenovala Night Fever, byla kořeněná se stopou pomeranče. Že by jí flakon do kufru propašovala Mary-Jo? Dárek na rozloučenou? Všechno se odehrávalo jako ve zrychleném filmu: Koupit přes internet letenku, hekticky se sbalit, najít pas a pak taxíkem na letiště. Annabelle se stáhlo hrdlo.

„To je Night Fever, můj osobní parfém z New Yorku…“

„Osobní neosobní, kolik stál?“

„Musela bych vzpomínat…“

Trochu se styděla prozradit mu nekřesťansky vysokou cenu. Parfém byl drahý sám o sobě, a navíc byla řeč o luxusním balení: Pod celofánovou fólií spočíval na bílém hedvábném polštářku tmavě fialový křišťálový flakon. Mary-Jo byla prostě šílená. Ne, byla neuvěřitelně milá a velkorysá. Nejlepší přítelkyně, jakou si kdo může přát.

V hrdle jí zbývala jen malá škvírka. Jak jen ses mohla toho všeho v New Yorku vzdát? Kvůli lepší práci opustit skutečně dobré přátele, na oltář kariéry položit dokonce i partnerský vztah? Všechno jí teď připadalo stejně absurdní jako skutečnost, že celé dva roky nebyla u rodičů. Jako by byla pod vlivem nějaké drogy. Ano, ctižádost pravděpodobně je jistý druh drogy.

„Potřebuju znát cenu,“ zavrčel úředník.

„Jenom pár dolarů,“ lhala, protože jí pozvolna docházelo, že by dárek mohl výrazně odlehčit její peněžence.

„Účtenku, prosím.“

Krucinál, ještě tohle. Annabella se oběma rukama opřela o stůl. Jestliže ji přísný celník na místě nezatkne (při jeho neústupnosti celkem realistická vyhlídka), buď omdlí, nebo usne vestoje, což by vyšlo nastejno.

„Velevážený pane komisaři celní správy,“ mumlala z posledních sil, „mám za sebou devět a půl hodin v letadle, šestatřicet hodin jsem nespala, otec leží v kómatu, můj přítel mě opustil a nejlepší kamarádka…“

Zbytek zanikl v přidušeném vzlykotu.

„Jde o výrobek v neporušeném balení, bez viditelných stop použití, který může být v zásadě dál prodán,“ odříkával celník nazpaměť naučenou formuli. „Z toho důvodu musíte parfém – mimochodem vypadá velice draze – při dovozu doložit řádnou účtenkou. Výjimky nejsou povoleny.“

„Skutečně ne?“ ozval se náhle sytý mužský hlas.

Annabella se otočila. Za ní stál nafoukaný kravaťák. Přesně ten, který ji praštil taškou do nohy.

„Parfém jsem koupil své přítelkyni na newyorském letišti,“ tvrdil, vylovil z kapsy saka pokladní stvrzenku a zamával jí úředníkovi před nosem. „Prosím, tady je účtenka. Mimochodem, je to dárek, který nemusí být proclen.“

Celník chvíli doklad studoval a pak se znovu obrátil k Annabelle.

„Tak si proboha vezměte své zavazadlo a pokračujte.“

Uf. Přece jen to dopadlo dobře. Neohrabanými prsty zavřela kufr a stáhla ho ze stolu. Bázlivě si pohrávala s popruhem batohu, kde spočívaly vánoční dárky pro rodinu, bedlivě střežené Herr Huberem: hodinky se Sochou svobody pro otce, luxusní hedvábný šátek pro matku a vyšívaná halenka pro babičku Martu. Jestliže přijde na řadu i batoh, musí se připravit na další nervy drásající diskuzi.

Nic takového se nestalo. Celník se už věnoval muži za ní, a tak se mohla nerušeně šourat k východu. Byla téměř u skleněných dveří, když ji kravaťák dohnal.

„Rádo se stalo – i když bych na slova díků zřejmě musel čekat věčně.“

Jakže? Annabella se zastavila a měřila si v solárku opálený obličej pod tmavými, pečlivě zastřiženými vlasy. No dobrá, je to tak, při celní kontrole ji vytáhl z bryndy. Na druhé straně tento typ mužů nesnášela. V luxusních hotelech se to přímo hemžilo podobnými alfa samci. Producírovali se tam v na míru šitých oblecích, pružně se pohupovali v kolenou a stavěli na odiv vyzývavé sebevědomí, jako by jim všechno patřilo.

Svraštila čelo. „Kdo jste?“ zeptala se. „Něco na způsob anděla strážného oblečeného do jemného proužku?“

Nenuceně vylovil z náprsní kapsy obdélníček kartonu v barvě slonoviny.

„Peter McDormand Enterprises, New York, Mnichov, Kapské Město. Všiml jsem si vás už před odletem z New Yorku. Prosím, moje vizitka. Pro případ, že byste se zas někdy ocitla v nesnázích.“

„Ach. A vy prostě mávnete křídly a přiletíte?“

„Vyzkoušejte to,“ ušklíbl se. „Kdo mě jednou pozná blíž, považuje mě za nepostradatelného.“

Jasně, asi jako moskytiéru na severním pólu.

„Kvůli vám bych dokonce najal vrtulník,“ holedbal se dál. „Nebo soukromý tryskáč. Právě jsem získal pilotní průkaz, abych si mohl kdykoliv zaletět do Jižní Afriky, kde mám pohodlnou vilku na pláži.“

Pane na nebi, musí se tak vychloubat? Co si od toho slibuje? Že omdlí, protože je zazobaný? Pořád totéž, naříkala v duchu. Muži, kteří se opijí, si myslí, že umí tančit. Muži, kteří mají tučné bankovní konto, se domnívají, že k němu patří i šarm Dona Juana?

„Lituju, ale nejsem na prodej,“ prohlásila.

Znovu se ušklíbl sebejistým, vítězoslavným způsobem muže, který se považuje za neodolatelného.

„Čistě mezi námi: Kdo říká, že není na prodej, toho ještě nikdo nechtěl.“

Taková nestydatost! Co si ten chlap dovoluje? Annabella strčila vizitku do kapsy péřovky tak nedbale, aby i největšímu tupci bylo jasné, kde ta pitomá věc skončí: v nejbližším koši.

„Hodně štěstí při nákupech,“ zahučela. Musela vynaložit veškeré své sebeovládání, aby nepoužila výrazy, které se přímo nabízely.

„S tou se dá asi žertovat jenom bez ironie,“ zabručel rozladěně. „Je možné, že jste se právě chovala hrubě?“

Teď se Annabella opravdu naštvala.

„Mýlíte se. Být hrubý je v dnešní době velice obtížné. Mužská konkurence je příliš velká.“

Otočila se k dotěrnému zachránci zády a zamířila ven z letiště. Nemohla ztrácet čas. Měla před sebou dlouhou cestu do hor, napřed vlakem a pak autobusem, který měl konečnou zastávku nedaleko Puxdorfu. Samotná vesnice byla tak malá a ležela tak vysoko v horách, že až do ní spojení veřejnou dopravou nebylo. Annabella vkládala naděje do Maxe, dlouholetého hotelového sluhy, lokálního patriota, který i přes pokročilý věk zůstal Protěžioddaný tělem i duší. Ano, určitě pro ni přijede. Bylo na něho spolehnutí – asi jako na starý vetchý mercedes, který řídil stejně starý vetchý muž.

„Nezapomeňte na mě!“ zavolal za ní kravaťák. „Jak se vůbec jmenujete?“

Anna Elisabeth Maria Stadlmairová mohla by odpovědět. Bella jsem pro dobré přátele, Anna pro rodiče, Anni pro babičku Martu. Annabella je jméno, které jsem si dala sama, protože se ke mně nejlíp hodí. Nepovažovala však za nutné ani rozumné mu všechno vyzvonit. A on? Ještě si přisadil.

„Jedna dobrá rada, mladá dámo. Pomalu se musíte naučit být milá. Věčně totiž nezůstanete hezká.“

Hulvát jeden. Jestli doufal, že se ještě jednou otočí, pořádně se mýlil. Proč se dál zahazovat s chlapem obdařeným sociální inteligencí buldozeru? Přidala do kroku. Naléhavě potřebovala čerstvý vzduch.

Venku ji přivítala chumelenice. Pod koženými kotníčkovými botami na podpatcích jí vrzala namrzlá sněhová břečka. Bavorská zima si letos evidentně pospíšila. Na Annabellin vkus až příliš. Spěšně si zapnula péřovku, z batohu vylovila vlněnou čepici, dvě tlusté šály a pruhované palčáky. Ano, dvě šály. Dokonce se trochu třásla chladem, ale rozhodně netrpěla frigofobií, nebo jak se to řekne.

V New Yorku teď mají příjemnou teplotu… Co asi v tuto chvíli dělá Mary-Jo? Obšťastňuje některého klienta svými apropos? Annabelle se po ní stýskalo už nyní. Spěšně jí napsala esemesku, v níž jí poděkovala za parfém. Potom zavolala matce.

„Mami? Ano, přistála jsem v pořádku. Jak je tatínkovi?“

„Dítě, všichni se na tebe moc těšíme.“ Hlas Theresy Stadlmairové vyjel o půl oktávy výš. „Jsi teple oblečená?“

Maminky. I v pětatřiceti je pro ně člověk přirozeně příliš mladý a nesamostatný na to, aby se oblékl přiměřeně počasí.

„Nabalená jako pumpa, mami. Tak co tatínek?“

„Představ si, dnes ráno se z kómatu probral. A je radostí bez sebe, že přijedeš.“

Konečně dobré zprávy. Annabelle spadl kámen ze srdce.

„Díkybohu, že je mu líp. Upřímně řečeno, nejraději bych ze všeho nejdřív jela za ním. Ve které nemocnici vlastně leží? V Tannstadtu?“

„V nemocnici?“ ozvalo se zhrozeně z mobilu. „Ježiš, svého Aloise bych do žádné nemocnice nikdy nešoupla. Je tady. U nás.“

„Mami!“ Annabella polkla. „Mrtvice není podrážděný žaludek nebo jiná lapálie. Táta musí být pod neustálým lékařským dohledem, jinak by mohlo dojít k nejhoršímu.“

„Žádné strachy, doktor Mergentheimer se u nás každý den zastaví. Ráno a večer.“

Annabella ztuhla jako solný sloup. Nepřítomně zírala na vířící vločky. Ale ano, žije v jednadvacátém století. Ne, moderní civilizace do Puxdorfu zatím nedorazila. Rukavicemi zabušila do kufru.

„Kristepane, mami, doktor Mergentheimer umí odblešit psy a pomoct na svět telatům, ale…“

„Hlad je nejlepší kuchař a zkušenost dělá dobrého lékaře,“ prohlásila matka tak rezolutně, že jakýkoliv další odpor by byl marný. „A nemocnice se jmenují nemocnice, protože teprve tam lidi pořádně onemocní. Tady je o tátu postaráno nejlíp. Však uvidíš, jak se zotavil.“

To snad není pravda! Annabella sevřela v dlani mobil, z něhož se teď valila óda na zázračnou sílu pijavic, koňské masti a kopřivového čaje. Nejvyšší čas, aby zasáhla. Před odjezdem si vygooglila pár faktů o mrtvici, a tak znala rizika, která s ní jsou spojená: poruchy vidění, hluchota, ochrnutí. Seznam byl hrozivě dlouhý a její matka svěří život svého manžela do rukou místního zvěrolékaře?

„Tak si pospěš, ať jsi doma včas na večeři,“ uzavřela krátkou medicínskou přednášku Theresa Stadlmairová. „A přivez si pořádný hlad. Babička Marta ti naservíruje tvoje oblíbené jídlo: dokřupava propečené vepřové kolínko s houskovými knedlíky.“

„Jé, víš…,“ koktala Annabella.

„A jako dezert císařský trhanec se švestkovým kompotem,“ doplnila matka kulinářské vyhlídky. „Se spoustou másla a praženými mandlemi, jak to máš ráda. Tak zatím!“

Uf. Když hovor skončil, Annabella si napřed zhluboka vydechla. Vepřové koleno? Trhanec? Skutečně to bývaly její oblíbené pokrmy, kdysi, v dětství. Ovšem od té doby se její chuťové pohárky výrazně rozvinuly. Patnáct let v nejlepších hotelích kromě jiného znamená, že se člověk naučí oceňovat slasti vysokého kuchařského umění. Především zásluhou Simona si její jazýček zvykl na lehké, rafinované lahůdky místo tučného bavorského jídla. Ach Simon.

Váhavě otáčela mobilem v rukách. Nedělej to. A proč ne? Jakoby uchvácená tajemným vírem navolila Simonovo číslo. Ozvala se hlasová schránka. Bez velkého přemýšlení ze sebe vzkaz vychrlila co nejveseleji, jen aby nevzbudila dojem, že se ho doprošuje.

„Ahoj, chtěla jsem ti jenom říct, že si bez tebe vystačím přímo suprově. Právě teď. Mám se fakt super. A nejsem v Singapuru, ale u našich v Bavorsku, budu se cpát super pochoutkou, poctivými vepřovými koleny, a těch pár kil, co přiberu, mi bude suprově slušet. Nemusíš mi volat zpátky, protože stejně vypnu mobil. Hned. Tak za deset minut.“

Když skončila, cítila se najednou mizerně. Opravdu řekla čtyřikrát super? A básnila o vepřových kolenech? Když nemůžeš svůj osud změnit, udělej si z něho nejlepšího přítele, opakovala pořád Mary-Jo. Annabella narovnala ramena pod těžkým batohem. Právě se stalo, Mary-Jo. Už žádná rušivá sentimentalita. Teď se plně soustředím na svou novou práci. V Singapuru to rozjedu, že budou všichni koukat. A víckrát se nezamiluju do chlapa, který mě nechá. A basta.

2. kapitola

Mrzuté bylo, že Annabella nebyla obdařená nijak vynikajícím orientačním smyslem. Až po kratším bloudění v silném sněžení se rozpomněla, že stanice příměstské železnice je v suterénu letiště. Nakonec měla na další etapě cesty štěstí. Osud jí přihrál volné kupé, kde si mohla natáhnout nohy a okamžitě upadnout do hlubokého spánku. Bohužel se jí zdálo o Simonovi. Když začal poskakovat v obrovském hrnci, celá zpocená se probudila. Co to má proboha znamenat? Mary-Jo by jí dokázala odpovědět, jenže byla daleko, moc daleko a Herr Huber, kterého vytáhla z batohu, ji sice ochotně vyslechl, ale pro tak složitý obor jako výklad snů se necítil být kompetentní.

Na mnichovském hlavním nádraží musela přestoupit. S těžkými zavazadly fyzicky náročný manévr. Narvaný osobák byl cítit vlhkým oblečením a dalšími zdroji pachů, které se Annabella raději ani nepokoušela určit. Navzdory živé konverzaci spolucestujících a syčivým zvukům mobilů znovu okamžitě usnula, opřená o svůj neforemný batoh. Málem by dokonce přejela, až na poslední chvíli zaregistrovala, že vlak se skřípotem brzdí. Rychle popadla svá zavazadla a vystoupila.

Hned na nástupišti zjistila, že v Tannstadtu leží víc sněhu než v Mnichově. Ve vzduchu tančily velké vločky a všechno se propadlo do nekonečné běloby, dokonce ani hory se nedaly rozpoznat. Nemluvě o mrazivém chladu, který se nemilosrdně vkrádal pod její péřovku a během několika vteřin proměnil její palce u nohou v rampouchy. Prudce zatoužila po tropickém teple v Singapuru, po slunci na kůži a šumění palem, pohupujících se ve vlahém větru. Ještě jeden týden. Potom vymění bavorskou lednici za kouzlo Asie a bude si léčit své zraněné srdce.

Když o něco později vlekla kufr zasněženými ulicemi okresního města, došla ke zvláštnímu zjištění, totiž že tam všechno vypadá menší než v jejích vzpomínkách. Nízké, pestře omítnuté domy s okny zasklenými kulatými terčíky připomínaly dětské hračky. Téměř k nevíře, že kdysi městečko považovala za velký svět. Tady (s uspokojivými výsledky) chodila na gympl, tady (s katastrofálními následky) učinila na puberťáckém večírku první experimenty s alkoholem. Dojatě se šourala kolem kavárny Venezia, kde si v citlivém věku čtrnácti let chladila první horké slzy z nešťastné lásky (vanilkovou, čokoládovou a pistáciovou zmrzlinou, po níž za jediné léto potřebovala o dvě čísla větší šaty).

Tak už to asi s domovem bývá, přemítala. Cesta časem do nejistoty, se známými obrazy a smíšenými pocity. Do míst podivně známých, a přece tak vzdálených jako Timbuktu. Každopádně pro ni bylo zcela nepředstavitelné, že by tady zase někdy mohla žít. Dobře přece věděla, jak předpojatí přes vlídnou pohostinnost, o níž bájí turisté, umějí místní lidé být. Ve skutečnosti každý s nelítostnou bedlivostí sledoval, co dělá ten druhý. A kdo se nepřizpůsobil, mohl být snadno s cejchem podivína vyobcován ze společenství.

I Annabella se občas cítila jako podivínka. Čáp asi zabloudil, když tě přinesl, žertoval často otec. Potom obvykle vylezla na střechu seníku a snila o vzdálených krajích, v duchu se viděla v Itálii, Indii nebo Kanadě, hlavně někde daleko, hodně daleko. Když si jednou stěžovala na zaostalost jejich vesnice, skočil jí Andi Oberleitner, syn jejich sousedů, rázně do řeči: „Naše vesnice je ti málo hezká? Tak se odstěhuj jinam!“ Což Annabella nakonec udělala – daleko a jednou provždy.

Naštěstí měla i hezké vzpomínky. Točily se kolem Puxdorfské šestky, její staré party. Betty, Fanny, Mitzi, Toni a Ferdi byli jejími nejlepšími kamarády. S nimi by tehdy mohla krást příslovečné koně, rozhodně spolu vypili nejedno pivo. Podle hesla Dohromady jsme nesnesitelní prováděli nejrůznější lotroviny, například obalili korouhvičku na místní kapličce toaletním papírem nebo na dveře pekárny nalepili oznámení Ochutnejte naše slané i sladké hlupáčky. Prostě, co už tak lidi vyvádějí, když jimi cloumá puberta.

Pro Annabellu to bylo všechno hrozně dávno a daleko. Teď se vracela jen jako divák do cizího i důvěrně známého světa svého domova. Byla napjatá a trochu rozčilená. Celý týden, tak dlouho to od svého odchodu v Puxdorfu nikdy nevydržela. A Puxdorfská šestka se nikdy nesešla v plném počtu. Žijí tam vůbec ještě její přátelé?

V autobusu, do něhož o půl hodiny později naprosto promrzlá nastoupila, seděli upovídaní místní obyvatelé s plnými nákupními taškami a turisté v pestrobarevných soupravách s kompletním lyžařským vybavením. Annabella se málem nabodla na hůlku, když se s kufrem protahovala uličkou. Unaveně se vmáčkla na volné sedadlo, kde bylo místo i pro její zavazadla. Uf. Připadala si vybitá jako baterie. A Puxdorf byl ještě daleko, hrozně daleko.

Autobus se houpavě rozjel a brzy nechal Tannstadt s vyšňořenými domky za sebou. Plazil se výš a výš do hor, po úzkých silnicích plných zatáček, kolem zasněžených statků a malebně pocukrovaných jedlových lesů. Jak Annabella hleděla z okna, probouzely se v ní vzpomínky na dětství. Na divoké sáňkování se spoustou křiku a vřískotu, urputné koulovačky, krkolomné sjezdy po zledovatělých stráních a horký bezinkový čaj babičky Marty. Zašátrala po mobilu.

„Mami? Už sedím v autobuse. Mohl by pro mě Max zajet na konečnou?“

„To půjde těžko,“ odpověděla s lítostí matka. „Jsme totálně zapadaní sněhem. Silničáři se s pluhem přes můstek nedostanou, silnice k nám je neprůjezdná.“

Můstek. Desítky let se vedly diskuze o tom, jestli by se úzký dřevěný most neměl nahradit pevným, s asfaltovým povrchem. Bezvýsledně. Ani okres, ani spolková země Bavorsko nechtěly převzít náklady, a tak všechno zůstávalo postaru: Jakmile nastala zima, byl Puxdorf prakticky odříznutý od okolního světa. Jako dítě Annabella tuto izolovanost milovala, protože nemusela do školy a mohla si po libosti užívat zimních radovánek. Teď se její nadšení drželo v dospěláckých mezích.

„Aha. No, však se k vám dostanu,“ ujišťovala, zatímco si pochybovačně měřila svou obuv – elegantní kotníčkové boty z jemné čokoládově hnědé kůže byly nevhodné pro brodění v hlubokém sněhu. Už krátká procházka k zastávce autobusu je téměř zničila a Annabelliny nohy zmrazila skoro na kost.

„Uvidíme, co budeme moct udělat,“ dodala matka. „Tak zatím.“

Hm. Annabella si povzdechla. Co čekala? Kočár, dechovku, mávátka? Ne, v rodině Stadlmairových bylo zvykem stát nohama na zemi.

„Kam jedete?“ zeptal se muž v jejím věku, který seděl přes uličku. „Omlouvám se, ale musel jsem chtě nechtě poslouchat.“

Na první letmý dojem působí jednoznačně sympaticky, usoudila Annabella: Upřímný obličej s přátelskýma šedozelenýma očima, které si ji prohlížely se zájmem, ale ne dotěrně, střapaté světlehnědé vlasy, odzbrojující úsměv. Na sobě měl teplou koženou bundu koňakové barvy s kožíškem a vysoké šněrovací boty v odpovídajícím odstínu. Život ve velkoměstech však Annabellu naučil, aby hned tak někomu neotevírala své srdce. Člověk nikdy nemůže znát úmysly toho druhého, proto si zvykla udržovat od neznámých lidí odstup.

„Do malé odlehlé díry vysoko v horách, kde lišky dávají dobrou noc. Tu nemůžete znát,“ odpověděla neurčitě.

„Aha, ach tak.“ Jeho úsměv zmrzl do neosobního výrazu. Zjevně pochopil, že víc prozradit nechce. „Tak šťastnou cestu.“

„Děkuji,“ odpověděla upjatě.

„Není zač. Doufám, že lišky ve vaší díře vaří dobrou kávu. Vypadáte dost zdrchaně, smím-li si tuto poznámku dovolit.“

„Časový posun.“

„Tak na sebe dávejte dobrý pozor. Ženy bez doprovodu, zato s časovým posunem a deficitem kofeinu jsou snadnou kořistí pro muže, kteří vlastně chtěli být jenom zdvořilí.“

Zaznívalo z jeho hlasu pobavení? Podívala se na něho znovu a pozorněji. Ano, v koutcích očí číhalo uličnictví, vlastnost, která se Annabelle na mužích vždy líbila.

„Díky za radu,“ usmála se. „Taky přeju šťastnou cestu. Navigaci už nepotřebujete – svého cíle jste dosáhl.“

„Jak to myslíte?“

„Vzbudil jste mou pozornost.“

„Moc se omlouvám, že mi jste sympatická.“ Také se usmíval a v očích měl veselé jiskřičky. „Ale nerad bych vaši pozornost déle namáhal.“

Annabella náhle téměř zalitovala, že ho ze začátku chladně odbyla. Bylo však pozdě. Demonstrativně si do uší zastrčil sluchátka mobilu, zavřel oči a tvářil se téměř jako mrtvý. Taky dobře, pomyslela si. Proč flirtovat s někým, koho nikdy neuvidím, jakmile se konečně dostanu do Singapuru?

O dvě hodiny později seděla v taxíku, který ji měl dopravit do Puxdorfu. Řidič, podsaditý muž s mrožím knírem, měl na zledovatělé silnici plné ruce práce i přes hybridní sněhové řetězy s textilními chrániči disků, které po několika kilometrech nasadil a jejichž přednosti vynášel do nebe, jako by je koupil od samotného pánaboha. Ve skutečnosti nebyly moc platné. Kola se protáčela, auto se sunulo vpřed rychlostí pohyblivé duny a co chvíli nebezpečně sklouzávalo k prudkému srázu po pravé straně vozovky.

Kousek před Puxdorfem řidič zastavil. Těsně před vysokou závějí, která blokovala další jízdu. Mrkl do zpětného zrcátka na Annabellu.

„Tak, mladá paní, dělá to osmnáct padesát.“

Nevěřícně pohlédla do dobrosrdečného obličeje s mrožím knírem.

„Vy mě tady chcete vysadit? Uprostřed téhle bílé pustiny?“

Poškrábal se za uchem.

„No jo. Sama přece vidíte, že dál neprojedu.“

„Ale jak mám… To snad… Nemůžete mě tady jen tak vyložit jako pytel mouky.“

Muž nevěnoval její lamentaci pozornost, vystoupil, otevřel kufr a zase ho zabouchl, až se auto otřáslo. Annabella se také vysoukala ven a hned při prvním kroku zapadla do sněhu až po stehna. Řidič nevzrušeně nastavil mozolnatou ruku.

„Bylo by fajn, kdybyste to měla přesně.“

Annabella si prohlížela svá zavazadla, která postavil do sněhu na okraji vozovky, bílou zeď tyčící se před autem, i vodopád, který za vyšších teplot ústil do potoka oddělujícího Puxdorf od zbytku světa, ale který teď zmrzl do ledového sloupu.

„Přece musí existovat nějaké řešení… Proboha, řekněte mi, co mám teď dělat.“

„Trpělivost. Vydržte. Třeba vás naloží někdo jiný.“

„Podle vás mám tady prostě jen tak stát? Vážně? To je stejně chytré jako čekat na letišti na parník.“

Řidič očividně neměl smysl pro Annabellin šibeniční humor. Stáhl rty do tvaru, který připomínal U.

„Dělá to osmnáct padesát, jak jsem řekl.“

Další diskuze prostě neměla smysl. Už ji odepsal. Bez mrknutí oka ji nechal ve sněhovém pekle, odkázanou samu na sebe i s batohem, kufrem a nevhodnými botami. Rezignovaně vylovila z péřovky dvacetieurovku a vmáčkla mu ji do dlaně.

„To je v pořádku.“

„Děkuju pěkně.“ Strčil bankovku do kapsy. „Doufám, že víte, co má člověk dělat, když ho zavalí lavina?“

„Zemřít,“ zamručela.

Alespoň touto odpovědí ho pobavila. Se širokým úsměvem sedl za volant, přidal plyn, až motor zaburácel, otočil auto, vesele zatroubil a klouzal pryč. Zírala za ním a měla pocit, že je to jenom zlý sen. Bylo jí záhadou, jak má i se zavazadly zdolat sněhovou hradbu. Okay, hlavně zachovej klid! přikazovala si, nějak to dokážeš. Už to nemáš daleko. Důležité je se hýbat, jinak tady umrzneš.

Moment. Nemám přece jenom tu, tu frigofobii, o které mluvila Mary-Jo? Strach z chladu? Ne, žádná úzkostná porucha, prostě je tady příšerná zima, řekla si a vyrvala kufr ze sněhu. A jde se.

A potom to spatřila. Něco velkého, dlouhého, modrého. Popošla blíž. Přitiskla pěsti k ústům a potlačila výkřik. V příkopu, zpola pohřbené pod masou sněhu, leželo lidské tělo. Podivně zkroucené. Nápadně nehybné. A nade všechny pochybnosti mrtvé, jak se ukázalo při pohledu zblízka.

3. kapitola

Mezitím se na kraj snesl soumrak. Oslnivá bělost sněhu ustoupila pochmurné šedi, která scéně propůjčila ještě hrozivější náladu. Všude číhaly stíny a zdálo se, že se v nich usídlila temná tajemství. To nejtemnější leželo přímo u Annabelliných nohou: mrtvý muž. Ochromená, jakoby zmrzlá hrůzou stála u příkopu, chvěla se po celém těle, a přesto nebyla schopná pohnout třeba jen malíčkem.

Zavři oči a představuj si, že je to pouze zlý sen, a hned všechno nebude ani z poloviny tak hrozné.

Annabella zavřela oči. Výsledek nestál za řeč. Nadále jí hrůzou tuhla v žilách krev. Proboha, co se tady stalo?

Zdálo se jí, že uplynula celá věčnost, než se zmohla na jedinou rozumnou myšlenku. Vytáhla z kapsy mobil a rozčileně zaťukala na displej. Žádný signál. Jasně. Zkusila to na silnici, vedle silnice, vestoje, v podřepu. Se vztyčenou rukou si stoupla na kufr, až se nakonec z čirého zoufalství pokusila vydrápat na mohutnou jedli, z jejíchž větví se na ni okamžitě snesly kaskády sněhu. Nic. Žádný signál, takže nemohla ani přivolat policii. Co teď?

Málem se ani neodvážila vrhnout pohled na zmrzlého muže, který se svezl o kousek hlouběji do příkopu, když se předtím dotkla jeho ramene – v naději, že by přece jen existovala možnost ho zachránit. Neexistovala. Byl mrtvý. Dokonale. Dokonce mu před ústy přidržela zrcátko, aby se přesvědčila, jestli nedýchá. Marný pokus. Vydechl naposledy. V elegantním tmavomodrém obleku, z jehož rukávů vykukovaly sněhobílé manžety se zlatými knoflíčky ve tvaru hracích kostek. Vypadal, jako kdyby byl na cestě na nóbl večírek, a ne na vlastní pohřeb. Dokonce měl modro-bílý puntíkovaný motýlek, který teď rychle mizel pod vrstvou sněhu.

Že by příčinou byl požitý alkohol? dumala Annabella. Horalé si vyprávěli spoustu podobných hrůzostrašných historek, jak opilci zabloudili uprostřed sněhu, jak se motali v kruhu pořád dokola, jak si chtěli na chvilku zdřímnout a usnuli navěky. Smrtelný řetěz neblahých okolností. Nebo je vysvětlení mužovy smrti hrozivější? Vražda v Puxdorfu? Annabella se při té myšlence otřásla, ale hned ji zavrhla. Proč by se, pro všechno na světě, mělo poklidné horské městečko stát dějištěm zločinu?

Z chmurných spekulací ji vytrhl vrtulník, který zarachotil nad její hlavou. Konečně se blíží pomoc! Jenže než stihla zamávat, byl pryč. Rachot zeslábl do tichého vrčení, až umlkl úplně. Do ticha jako v hrobě, které se pak rozhostilo, proniklo jemné cinkání rolniček. Annabella napjatě poslouchala. Šálí ji snad sluch? Cinkání umlklo, vystřídalo ho škrábání. Vyděsila se. Co to může být? Nějaké zvíře? Člověk? Vrah?

Teď už byla prokřehlá na kost. Ostrý vítr ji bičoval do tváře sněhovými vločkami, nohy v kotníčkových botách vůbec necítila, proměnily se ve věčný led. Nemůže dál stát na silnici, jinak ji stihne osud elegantního muže.

Znovu se zaposlouchala do škrábání. Zvuk přicházel ze směru, kde ležela vesnice. Že by? Sebrala všechnu svou odvahu a blížila se k závěji, která zatarasila cestu. Za ní v šeru odhalila červeno-bílou čepici s bambulí, která se rytmicky pohybovala nahoru a dolů. Obličej pod ní jí byl povědomý.

„Hej!“ zavolala. „Maxi! Jsi to ty?“

„A hele, je to Anna?“ zeptal se drsný bas.

„Maxi! Máá-xíí!“

Jako opilá se vrhla proti sněhovému valu, pěsti odhodlaně zaťaté, drkotající zuby pevně stisknuté. Zuřivě hrabala, aby se probojovala bílou masou, až se na druhé straně rozplácla jak dlouhá tak široká. Přímo před Maxem, který ji s rukou na násadě lopaty se zájmem pozoroval. Mezi zuby svíral vyhaslou fajfku, tisíce drobných vrásek na větrem ošlehaném obličeji se zprohýbaly do úsměvu.

„Grüß Gott, Anno. Ty máš nějak naspěch. Však je dneska samec, co?“

Bavorskému nářečí, kterým mluvil, Anna rozuměla, zato ji stálo nesmírné úsilí, aby našla vhodná slova pro děs, který právě prožila. Nyní, když narazila na známou živou lidskou bytost, jí hrozivý nález v příkopu připadal ještě hrozivější.

„Maxi, stalo se… něco… strašného,“ vysoukala ze sebe.

„Ale jdi, Anno.“ Stařec potřásl hlavou. „Tak to holt se sněhem chodí. Bavorská zima už jinačí nebude. Šak jsem proto vytáh z teplý stáje naši pilnou Lieschen.“

Volnou rukou vyndal z pusy fajfku a ukázal na robustní hnědobílou klisnu zapřaženou do velkých dřevěných saní. Statečné zvíře trpělivě stálo v chumelenici a stříhalo ušima. Řadu let trávila Luise, láskyplně nazývaná Lieschen, koňský důchod u Annabelliných rodičů. Měla tak dobráckou povahu, že na ní mohly bez obav jezdit děti hotelových hostů.

„Ne-e,“ vyhrkla Annabella, když se toporně postavila na nohy. „Ty mi nerozumíš, Maxi. Tam vzadu, ve sněhu, leží…“

„Jo ták, ty máš kufr. Nebo dva? Žádný strachy, hnedka pro ně dojdu.“

„Ne, tedy vlastně, ano. Mám kufr a batoh, ale v příkopu, rychle…“

Annabelle selhal hlas. Některé věci je těžké vyslovit.

„Počkej, jen co prohážu cestičku,“ chlácholil ji Max. „Moc rychle to v mým věku nesvedu.“

Nedalo se nic dělat. Max musel to nadělení vidět na vlastní oči. Annabella mu beze slova vzala násadu z ruky a lopatu za lopatou odklízela sníh, dokud znovu nestála na druhé straně bílé zdi. Dělalo se jí trochu mdlo, částečně od námahy, ale především z pohledu na mrtvého. Že ležel pokojně jako v čerstvě povlečené bílé posteli, dělalo výjev ještě mnohem přízračnější.

„Ježišmarjájosef, žes to neřekla rovnou?“ zvolal Max, který jí byl v patách a poněkud vyvedený z míry zíral do příkopu. „To je malér. Tak on je tady, ten g’schwurf. To se ví, lidi z města nemaj tušení, jak se v takovým nečase chovat, ale todlecto mi nikdo nebude věřit.“

G’schwurf? Tedy v bavorštině něco jako náfuka nebo snob? Znamená to, že Max mrtvého znal? Nebo ho tak označil kvůli elegantnímu obleku a drahým botám? Na tom nezáleželo, chtěla jenom pryč.

„Co teď budeme dělat?“ zeptala se chraptivě. „Naložíme ho na sáně a odvezeme?“

Max se k ní pomalu obrátil. Byl překvapivě vyrovnaný, jen v bleděmodrých očích mu probleskla výčitka.

„Ne. Na nic nešahat. Koukám na kriminálky, víš? Cé-Es-Í New York. Todle tady, to je místo činu, s ničím se nesmí hejbat.“

Kdyby situace nebyla tak chmurná, Annabella by se v duchu usmála. Bylo absurdní představit si Maxe, jak si v bavorské vesnici hoví před televizí, sleduje americké krimi seriály, a proto se považuje za experta na ohledávání místa činu. Ale má pravdu, musela uznat. Jestliže existují nějaké stopy, které vedou k vyšetření zločinu, nesmí být zahlazeny. A nedocenitelnou výhodou této zásady bylo, že Annabellu ušetřila jízdy na saních ve společnosti zmrzlého muže.

„Na nic nesahat, s ničím nehýbat,“ opakovala s úlevou.

„Dyk jsem to říkal.“

„Tak snad abychom jeli.“

Max vrhl poslední kradmý pohled na nehybné tělo, pomohl Annabelle protáhnout batoh a kufr mezerou proházenou v závěji a uložit je na saních a nechal ji usednout vzadu, kde pro ni nachystal kožešinové přikrývky. Sám s pozoruhodnou hbitostí vylezl na kozlík.

„Vítejte v krásném Horním Bavorsku,“ prohlásil slavnostně, než lehkým dotykem otěží pobídl Lieschen. „Přeju vám příjemný pobyt.“

Jako kdyby se nic nestalo. Jako kdyby právě neviděli v příkopu opravdickou mrtvolu.

Tiché zaržání a Lieschen rozvážně vykročila. Prokřehlá Annabella zalezla pod kožešiny a poslouchala jemné cinkání rolniček, které se pohupovaly na koňských postrojích. Byla sice šťastná, že bude brzy doma a v teple, ale pořád krajně rozrušená. Srdce jí bušilo až v krku, hlavou jí vířily znepokojivé otázky. Kdo je ten mrtvý? Jak zemřel? Co to má všechno znamenat?

Raději zemřít vestoje než žít na kolenou hlásala velká dřevěná cedule u silnice. Nápis byl stěží viditelný, protože se na něm zachytila tlustá vrstva sněhu, ale Annabella ho míjela tisíckrát, pěšky, na kole i autem, takže heslo znala zpaměti. Odrážela se v něm veškerá hrdost a sebevědomí obyvatel Puxdorfu. Byli ve svém domově daleko, velice daleko od hlavního města spolkové země, velice daleko od úřadů a vrchnosti. Puxdorf měl své zákony a pravidla, mnohé platily celá staletí. Přivandrovalci neměli šanci. Ti nemnozí, kteří se tam pokusili usadit, po krátké době zase do jednoho zmizeli. A teď je jeden dokonce mrtvý. Došlo snad ke sporu, na jehož konci byla smrt?

Jenom jako v mlze vnímala rodnou vesnici, která se rozprostírala v šedomodrém šeru jakoby načrtnutá tuší. Za okny starých selských stavení se tu a tam svítilo. Všechno působilo mírumilovně: zasněžené střechy, z jejichž komínů přívětivě stoupal dým, pečlivě renovované fasády, kaplička s cibulovou bání. Šel z toho strach. Co Annabella viděla, byla idylka z pohádkové knížky. O čem věděla, byla mrtvola v příkopu hned za vesnicí. Ty dvě věci se k sobě nehodily.

Chvěla se, i když už Max zabočil k hotelu Protěž, největšímu domu v Puxdorfu, třípatrové budově s pestrobarevně pomalovaným průčelím a ručně vyřezávanými balkony, na nichž od jara do podzimu kvetly červené muškáty. Pýcha Theresy Stadlmairové.

Annabellu zalila vlna dojetí. Doma, konečně jsem dahoam. V nažloutlém světle lamp u zastřešeného vchodu spatřila na verandě dvě ženy: blondýnku středního věku v květovaném dirndlu a buclatou starou paní v široké zástěře, stejně šedé jako její vlasy. Obě mávaly a Annabellino srdce předvedlo kotoul letmo. Trochu se na saních vztyčila.

„Maminko!“ vykřikla ze všech sil. „Babičko Mar…!“

Poslední slabika jí uvízla v krku. Okamžitě si uvědomila, že radost z jejího příjezdu by nezůstala nezkalená, kdyby oznámila nález mrtvoly. Přirozeně to musí udělat. A přirozeně taky musí vyrozumět policii. Je to její občanská povinnost. Přesto by na shledání, po kterém její rodina tak dlouho toužila, padl temný stín. Málem jí to zlomilo srdce, ale jiná možnost není.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ulíbám tě k smrti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.