Upozornění

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena

v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele.

Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Galén

Na Bělidle 34, 150 00 Praha 5

www.galen.cz

© Galén, 2012

Zahraniční návštěva (2009)

František Ringo Čech

ČECHY KRÁSNÉ,

ČECHY MÉ

František Ringo Čech

Čechy krásné, čechy mé

První vydání v elektronické verzi

Best of Ringo, sv. 2

Vydalo nakladatelství Galén, Na Bělidle 34, 150 00 Praha 5

Editor nakladatelství Lubomír Houdek

Šéfredaktorka nakladatelství Soňa Dernerová

Odpovědný redaktor Radek Lunga

Redakční spolupráce Roman Lang

Grafická úprava Marta Šimková, Galén

Fotografie obrazů z archivu autora a nakladatelství Galén

Na obálce autorův obraz Svatý Václave, oroduj za nás! (2012)

Sazba Petra Veverková, Galén

Tisk Glos, Špidlenova 436, 513 01 Semily

G 311027

Všechna práva vyhrazena.

Tato publikace ani žádná její část nesmějí být reprodukovány, uchovávány v rešeršním systému nebo přenášeny jakýmkoli způsobem (včetně mechanického, elektronického, fotografického či jiného záznamu) bez písemného souhlasu nakladatelství.

© Galén, 2012

OBSAH

Ring ů v dopis Jind ř ichu Kahánkovi v nebi

Pra Pra Pra

Literatura vymyšleného faktu aneb P ř íb ě hy lidí, kte ř í nikdy nežili

Úvod

P ř íchod na Ř íp

1. 5. LP 450, místo d ě je: hora Ř íp

Zmate č né hlasování

Vít ě zství

Lovci mamut ů

Kazi

Máma z Indie

Teta

Libuše

Šestá dáma

B ě da muž ů m, kterým žena vládne

Žn ě

Dív č í válka

Sou č asný p ř íb ě h z šera dávných v ě k ů

Dív č í válka

Historická komedie o tom, jak to mohlo, ale nemuselo být

Obrazy z d ě jin Dív č í války

Dív č í válka o č ima autora

Ringův dopis Jindřichu Kahánkovi v nebi

aneb předmluva k soubornému vydání

Nejdražší Shorty{1},

když se mě někdo zeptá, co považujú za svůj největší umeleckej počin, za svoje největší umělecké dílo a na co jsem nejvíc pyšnej, co mi udělalo největší radost, tak musím říct bez váhání, že je to televizní seriál Pra pra pra. Seriál ze života starejch Slovanů.

Víš, Shorty, já na to mám gebír. Nakonec Dívčí válka, to je moje vlajková loď, tu budou hrát ještě moji vnuci a nakonec možná, že jsem opravdu příbuznej s Praotcem Čechem, kterej nás sem přivedl na ten krásnej, magickej kopec. Nosil jsem to dlouho v hlavě a v srdci, dokonce jsem o nich začal psát knížku. Ale impuls, to, co to rozjelo, že jsem začal točit takhle velikej projekt, mají na svědomí dva lidi, kteří v tom sehráli rozhodující roli, že seriál spatřil světlo světa. A teď to vyšlo na DVD, Shorty, Pra Pra Pra, lidi si to konečně můžou koupit. Televize to vydala po nekonečně dlouhých dvanácti letech.

Ale vraťme se k začátku. Volal mi Bezouška, syn slavnýho Bohumila Bezoušky z Národního divadla, kterej mi – á propos – vždycky nadával, kdykoliv jsme spolu točili v rádiu, že jsem zarostlá mánička, abych se ostříhal a zkultivoval. Prima chlap, trochu nevrlej mrzout (asi jako jsem dnes já), ale jeho synek se mu velmi vyvedl. Bezouška se kamarádí hlavně s mým synem, já už jsem pro ně dědek, ale protože to je chytrej, inteligentní kluk, má čuch na kvalitu a též je dobrej literát, tak mi jednoho dne zavolal a řekl mi, před těma dvanácti lety, jestli bych pro televizi nenapsal seriál. Mohl jsem se přerazit, jak jsem mu po chvíli hned volal zpátky a řekl mu: „Mám, Bézo, připravenou trilogii o starých Slovanech.

A sice…“ Napsal jsem mu obratem takový zadání, a protože jsem velikáš a rád točím na pokračování, mám rád první, druhej, třetí, čtvrtej díl, třináctej, mám rád cykly, tak jsem mu poslal velikášskej námět. Takhle se nějak musel rozmáchnout Homér – a vyplatilo se to!

Prvních třináct dílů – Od příchodu Čechů na Říp až po svatbu Libuše a Přemysla.

Druhých třináct dílů – Od svatby Libuše a Přemysla až po smrt Praotce Čecha.

Třetích třináct dílů – Od smrti Praotce Čecha a vítězství mladočechů nad staročechy až do příchodu Cyrila a Metoděje čili porážka pohanství.

Martinovi se to líbilo, a protože byl zodpovednej člověk, měl v televizi poměrně vysokou funkci, myslím, že byl šéfdramaturg nebo co, tak mi to zadal a myslel to, na rozdíl od ostatních hovad, se kterými sdílel budovu, vážně. A já taky. Tak jsem to připravil, přinesl jsem to, Bézovi – jak říkám – se to líbilo, dílo schválil a zařadilo se to do výroby.

Ale v televizi není nikdo tak nevítanej jako člověk, kterej přichází s projektem. Přicházíš-li s projektem vlastním, znamená to, že ty loupežníky, který tam seděj, připravíš o jejich kravský projekty. Oni píšou, až se z nich kouří. Píšou pásma, pohádky, hry, vesměs všechno sračky, píšou scénáře pod různými pseudonymy. A najednou z ničeho nic přijde vetřelec odjinud, nevítanej host, díra do jejich penězovodu, a chtěl by točit seriál, jehož výroba by obnášela 25 milionů, což se také posléze stalo. Já jsem z těch 25 milionů samozřejmě nic neměl, jen normální standardní hereckej honorář a zaplacenej scénář.

Byl bych to všechno ale dělal úplně zadarmo! Věděl jsem, že je to životní šance, která se už nemusí opakovat. Ale oni už si v duchu těch pětadvacet milionů předem rozdělili mezi sebou, velkej kus by pro sebe urval netalentovanej synek geniálního otce, mimochodem pěknej hajzl i v osobním životě. A najednou přijde nějakej kýčař, člověk, kterým oni opovrhují, a točí za „jejich“ peníze připravený k ukradení – pardon, připravený k proplacení za realizaci vlastních literárních blivanců! Proto ta nenávistná zloba, ještě než se rozsvítily kamery!

Vyšehrad, pravda, něco stojí, kolová hradba též není zadarmo, Čechův trůnní sál, komnaty Kazi, Tety a Libuše, Perunův posvátný háj, všechno nádherný kulisy, nádherný kostýmy atd.

Takže začaly mírné protitlaky. Bezouška, moudřej a zkušenej člověk, kterej zná svý pappenheimský, udělal zásadní věc: seznámil mě s generálním ředitelem ČT Puchalským. Věděl, že takovejhle sekáč mezi tou numismatickou bandou dlouho nevydrží, a tak mi zavčas vytvořil obranný val.

Puchalský byl mladej chlap a v okamžiku, kdy tuhle knížku máte v ruce, bezpochyby ještě je. Bez předsudků, vtipnej, pracoval v BBC, přijel z Anglie, nebyl uprděnej, závistivej, byl a je to skvělej člověk. Hned, jak jsem ho viděl, tak jsme si v tý ředitelně padli do oka. Nevadilo mu, že říkám prdel, hovno, že mu říkám soudruhu řediteli, tomu se smál, protože věděl, kolik bije, a hlavně ocenil několik mejch dobrejch fórů, když jsem se jako přeřekl a oslovoval ho soudruhu Zelenko. (Velmi vtipné, co?) To jsme se smáli oba. Generální ředitel Puchalský měl navíc stejnej smysl pro humor, má rád Monty Python, má rád Černou zmiji, Mistra Beana a Bennyho Hilla.

Žil v Anglii, a kdo žije v Anglii, tak jeho čecháčkovství se umenšuje. Čím déle žiješ v Anglii, tím menší jsi čurák! Délkou pobytu v Anglii se z tebe stává vynikající, stále lepší člověk. Ale on byl bezpochyby vynikající, už když tam do tý Anglie jel.

Takže začalo to televizní brždění zpoza rohu a temnejch koutů. Dostaly to tři ženský v jedný skupině, byly docela fajn, byly prima, už si skoro nepamatuju, jak se jmenovaly. Ale jo! Byl by nevděk, kdybych si nevzpomněl – Alice Nemanská a Helena Slavíková vedly skupinu a Magdalena Turnovská měla na starosti dramaturgii. Ale, jak říkám, chovaly se ke mně slušně a byly milé. Nakonec to dostaly nařízený, tak to začaly realizovat. Ty tlaky byly spíš odjinud, ne od nich. Myslím, že jednu z nich po odchodu ředitele Puchalského za můj seriál málem vyhodili.

Turnovská byla kultivovaná vlídná žena, který se jen velmi špatně dramaturgoval rockovej blázen zamilovanej do svýho díla a nenacházející na něm, byť jedinou, chybičku! Navíc se mi docela líbila. A v jemném vzdělaném Filipovi neměla pomocníka, protože ten mi vzdoroval systémem Š & G (… to už se Zelí rozzuřil: Vy oškliví chlapci, zašeptal. Za trest vám dnes už nepovím nic nového o ježkovi!).

Začalo systematické mydlení schodů – systém: „… Ringo, myslíme to dobře!… já bych to, Ringo, netočil teď. Teď jsou ty nejlepší studia obsazený až do konce roku. Nech to na příští rok. Bude klid, víc času na přípravu! Natočíme to v těch nejlepších studiích, jak by si tvoje vynikající dílo zasloužilo“ – a teď jmenovali studia, u nichž rozdíl byl pouze v několika metrech velikosti, jinak nic. Průhledná záminka, já však věděl, že když to nenatočím teď, už to nenatočím nikdy. „Víš, Ringo, chtěli bychom tomu dát největší kvalitu…“ Takovýhle pindy… pindy…, zkrátka kydy naší Midi!

Jo, kvalitu říkáte? Tak jsem hned letěl za Puchalským jako vítr a klečel jsem u něj na zemi, což jsem ani nemusel. Prosil jsem ho a říkal: „Pane řediteli, vaši netalentovaný zmrdi vám budou říkat, že chtěj vysokou kvalitu a že to se mnou myslej dobře. Ne! Ne! Ne! Pane řediteli, prosím vás, točit hned, nebo nenatočíme nic.“ A vždycky jsem ho přesvědčil. I on měl určitou zkušenost. Věděl, byť velmi mladý, že když někdo přichází a myslí to s vámi dobře, bývá to v 90 procentech většinou ta největší sviňárna! Vždyť byl vynikající novinář, pracoval v BBC, věděl, co jsou zač hodní lidé s dobrými nápady, a vždycky mě podržel, a vydal befel: Ringo – dělat! Točit! Teď!

To byl jedinej tlak, kterej jsem na televizi vykonával. Ale bez Bézy a Puchalskýho bych seriál neměl.

Chtěl bych teda aspoň, protože nevím vůbec, kde je a co dělá, v týhle knížce znova říct: Pane řediteli, jsem vám neskutečně zavázanej. Jste skvělej člověk a pánbůh vám to zaplať. Pomohl jste mi vytvořit nesmrtelný dílo, který bude oporou Čechů v přicházejících zlejch dobách.

(V duchu jsem si pyšně promítal film, jak komisaři EU prohledávaj český paneláky a krkonošský chalupy a podobně jako jezuiti a páter Koniáš v F. L. Věkovi hledají Pra Pra Pra – mlátí Čechy, aby prozradili, kam si DVD schovali, a dupou po nich okovanou botou…)

Vybral jsem si režiséra, vlastně jsem si splnil sen točit s Františkem Filipem. Franta Filip je jeden z nejlepších režisérů, jaký jsem v životě poznal, společně s Roháčem a režisérem Paukertem. Je jich teda, těch sekáčů, víc, ale na dramatickou tvorbu je velmistr Franta Filip, miluju jeho F. L. Věka. Jak je božsky natočenej F. L. Věk! Ještě navíc s oblíbenejma hercema, prostě F. L. Věk je seriál mýho života. Když jsem ho viděl poprvé, ještě jako kluk, byl jsem nadšenej! Kdyby mi tenkrát někdo řekl, že Franta Filip bude točit můj seriál o starejch Slovanech, tak bych neudržel svěrač. Když si vyberete dobrý spolupracovníky, je vítězství blízko. Kvalita František Filip s sebou přivedl další kvalitu – Houfa, výtvarníka dekorací; neskutečnej, vynikající Houf se synem, dvojice hodná obdivu.

Jaký udělali dekorace, nádherný staroslovanský hradby, Vyšehrad, trůnní sál, mamutí kly! Pánbůh v tý chvíli nade mnou držel ochrannou ruku. Hvězdně jsme si to společně s Filipem obsadili – k tomu se ještě vrátím – takže jsem začal točit.

Prožíval jsem takový štěstí, že co do významu a autorskýho tvůrčího vzrušení se to rovnalo natočení několika elpíček v Supraphonu, a to je co říct! Měl jsem vynikající herce, ty nejlepší, jaký jsem mohl mít! Hráli všichni s chutí a jako o život.

Jirka Wimmer, kterej mi slíbil na kolenou, že se neožere, že nebude pít. Věděl jsem, že se ožere, ale nechtěl jsem o něj přijít!

„The inkomparabile Krampol“, neporovnatelnej Krampol, člověk, kterýho si nesmírně vážím, herec, kterej je nad věcí, není to sráč, hrál Praotce Čecha. Bára Štěpánová mladou kněžnu Libuši. Uršula Kluková Tetu, Mahulena Bočanová Kazi, takovou pichnu, moc jí to sedlo. Nádhera. Přeučil hrál Kroka, říkal Praotci Čechovi tati, což je samozřejmě naprostá kravina, ale hodilo se mi to a zapadalo do děje.

Wimmer, Čechův bratr Lech, mluvil polsky. V celým seriálu nepromluví jinak než polsky a já, protože polsky neumím, jsem si k pomoci vzal návod na obsluhu nějakýho polskýho výrobku.

Když je na Vyšehradě porada, tak Lechovi samozřejmě nikdo nerozumí… Praotec Čech se na něho obrátí: ,,Co tomu říkáš, bratře, co si o tom myslíš?“ A Wimmer spustí: ,,Poprzez nastawienie timera z maksymalnie miesiecznym wyprzedzeniem…“

Čech se zatváří nedůvěřivě a otáže se: „Opravdu, Lechu?“

A ten ho ujistí: „Wfc“žyč kasete z nieusunieta plytka zabezpieczajaxq przed przypadkowym skasowaniem nagrania!“ (A je vymalováno!)

V polovině seriálu se nám božskej komik střelil do hlavy; možná, že si na to starší čtenáři vzpomenou, jak od poloviny seriálu má najednou, kde se vzala, tu se vzala, na hlavě čepici, protože si ustřelil s kůží na hlavě i chomáč vlasů. Taky záhy porušil slib, kterej nám s Filipem dal, a začal zase chlastat, ale já ho na place moc chtěl, protože to byl geniální, výjimečnej člověk. Přišel tak ožralej, že vůbec nevěděl, kde je. František

Filip ho vždycky posadil ke stolu s Praotcem Čechem, kde už seděly Čechovy vnučky, celá rodina, opřel ho o děvčata a Wimmer blábolil: „Pša krev, do pána, pša krev.“ Přitom zapomínal, že se den předtím střelil do hlavy, a furt si sundaval tu čepici, ve který mu bylo samozřejmě horko, a obnažoval do kamery ten kus ustřelený hlavy! Wimmera jsme měli všichni rádi, jemu jsme to odpustili.

Jan Rosák hrál krásně sira Lancelota, který šuká Ginevru, ženu krále Artuše, a utečou spolu před jeho hněvem na Vyšehrad. Ginevru hrála s Rosákem Káča Kornová; přijdou k Čechovi na Vyšehrad žádat o politickej azyl. Rosák byl vynikající. Máchal kolem sebe obouručním mečem a urazil kus Vyšehradu, což musel Houf se synkem slepovat.

Myslím si, že jsem velmi výstižně vykreslil středoevropský přetahování se o Čechy mezi západní kulturou, kterou reprezentoval kníže Dagobert ve Wogastisburgu, a mezi východní kulturou, kterou prezentoval kníže celý Rusi a Novgorodu, Vladimír jasné slunéčko, kterej, stejně jako je tomu i dnes, osnoval svoje pikle a plány prostřednictvím svý ambasády, kde byl velvyslanec Děda Mráz a vojenskej atašé Slavík Loupežník, toho hrál Labuda. Postránecký hrál Dědu Mráze, skvostně. Jsou pořád ožralý, to je taková nádhera, furt se motaj, potácej, lákaj Čechy a slibují zastání: „Chcete ochranu donských kozáků? Jenom na chviličku, na malilinkou chviličku sem přijede pár kozáčků a bude vás chránit před tou zlopartou imperialistů ze Západu.“

Brzobohatý nádherně hrál pedofila Pedomila Ditru, vyslance Evropské unie západních Franků, který přijede do Čech a chce tady šukat mladý slovanský chlapce. Je skvělej, jinak ani neumí! Navíc jsem si splnil sen, protože to je jeden z mejch nejoblíbenějších českejch herců.

Zkrátka jeden lepší než druhej. Náhlovskej tam s Mladým hrají Chrudoše a Šťáhlavu, Jana Švandová Kazi. Petr Novotný samozřejmě nesměl chybět, hraje Mamutíka, protože v tý době, když přišel Praotec Čech na Říp, tu ještě přežívali lovci mamutů. Už tu nebyli mamuti, ale lovci ano. Oni nevěděli, že už jim mamuti vymřeli, protože měli nějaký ulovený a pořád z nich jedli sušený maso, a ty mamuti, co jim napadali do Macochy, zůstávali v tom chladu čerstvý, v tý propasti se nekazili.

Čechové měli už tenkrát svoje menšiny. Slavníkovce, Vršovce, Doudleby. Luděk Sobota hraje jednoho z těch menšinovejch náčelníků, a pořád si stěžujou na Čechy, jak je utlačujou, znásilňujou a vymejšlej si na Čechy děsný lži, ostatně jako dnes! Je to nádhera.

Já hraju sám sebe a usiluju o mladičkou dívku Sirael. Půjčil jsem si od Wericha postavu astrálně vytvořený, krásný dívky. Tu rozmarnou káču hraje Bára Srncová. Praotec Čech mi ji odvede a střídavě ji se mnou šuká. Chvíli já, chvíli on! Jako v životě. Takže já ji miluju, ona miluje mě, ale taky, jak to v životě bejvá, miluje mýho prapraprapředka.

Shorty, teď, když tohle píšu, tak držím těch sedm DVD v ruce. Mám z toho takovou radost. Ty to určitě vidíš. Po přejití vichřice hněvu spokojeně čtu… „Pra pra pra – Historie příchodu kmene Čechů k hoře Říp je obestřena tajemstvím. Jak se všechno mohlo odehrát, ale jistě neodehrálo, ukazuje s nadsázkou a osobitým humorem Františka Ringo Čecha seriál o nejstarší historii českého národa.“

Když jsem řekl A, musím říct i B. Odešel geniální ředitel Puchalský, odešel Bezouška, televize byla ponechána na pospas svýmu osudu – vlkům divejm, žralokům tupejm, omezenejm, peněz za svý samosračky chtivejm. Televizi ovládla takzvaná Banda čtyř.

Neznal jsem je všechny, ale říkali jsme jim Banda čtyř. Byla to R., žena zlokritika, netalentovanej synek geniálního otce, třetí, myslím, byl velkej nepřítel zábavy soudruh K. K. Nikdy jsem ho neviděl, ale říkali mi o něm, že nenávidí zábavu, proto je šéfem zábavy. Do toho vysvitlo slunce. Do televize přišel Č., můj přítel z jeviště, kolega Petra Novotnýho z Olomouce. Jeden z tý slavný olomoucký party – Dostál, Novotný, Č., ještě s nima vystupovaly talentovaný holky (třeba vynikající Maciuchová).

Takže jsem měl velkou radost, že je Č. v televizi. Hned jak nastoupil, zavolal mně a velmi mi zalichotil, protože chtěl koupit práva na moji knížku „Z mého života“. Televize posléze ty práva skutečně koupila, tuším snad na deset let. Tím to žel také skončilo.

Po odchodu dvou pilířů TV, Puchalského a Bezoušky, jsem doopravdy začal točit. Dařilo se to, jak už jsem psal. Měl jsem takovou radost, že jsem si postavil s Filipem skvělej team. Byl jsem permanentně, po celou dobu natáčení napnutej a vzrušenej. A jak jsem se radoval z každý povedený klapky! Bylo to lepší, než kdybych točil osm elpíček.

Nakonec jsme Pra Pra Pra natočili. Když Č. nastoupil do televize, šel jsem ho přivítat a vyjádřit svoji radost, že je v televizi. Řekl mi: „Ringo, ty můžeš ke mně přijít kdykoliv. Bez ohlašování, cokoliv budeš potřebovat, Ringo, přijď. Rovnou ke mně!“ Tehdy mi to nepřišlo jako nějaká velká pocta, protože jsme byli kamarádi. Když tohle řekne kamarád kamarádovi, je to úplně normální. Prostě to očekáváš. Takže jsem byl velmi spokojenej.

Bandě čtyř se nepodařilo seriál zastavit, ale ke škodě mojí a televizních diváků mrtvi bohužel nebyli! Už během natáčení jsem cítil velkou nepřízeň ve všech prostorách televize (mimo tvůrčí team, kteří v tom lítali se mnou), kolem v luftě velká zloba, zášť, jak v padesátých letech, když někteří soudruzi, zejména „španěláci“, cítili, že se nad nima stahujou mraky, že ostatní soudruzi z ústředního výboru, jejich celoživotní přátelé, se jim vyhýbají, že je najednou nezvou na meetingy, stranický ožíračky, večírky, nikam – tak to už jsem tušil, že je zle, že se něco děje. Ale točilo se, hlavně, že se točilo. Jelo, pracovalo se. Franta Filip i herci byli víc než vynikající.

Seriál jsem natočil, byl jsem velmi spokojenej a šťastnej, měla přijít projekce. To je takový vyvrcholení. Slavnostní předpremiéra pro ty, kteří dílo zaplatili. (Z našich daní, samozřejmě!) Projekce tak obrovskýho projektu, jako je třináctidílnej seriál. Nepřišel se na něj podívat kromě tvůrčího teamu vůbec nikdo. Nikdo z vedení! Ani můj kamarád Č. Nikdo! Nikdo se nepřišel podívat, jak dopadla věc, která stála 25 milionů. Mě to nepřekvapilo. Takovýhle sráči Češi prostě jsou, ale přestože jsem si o nich nedělal iluze, mrzelo mě to.

Paní dramaturgyně mě jediná hned po projekci potěšila, protože když to skončilo a vraceli jsme se do redakce, tak mi povídá: „Pane Čech, největší rypák z naší redakce, kterýmu se nelíbí vůbec nic, řekl, že jste ho strašně překvapil, jakou jste udělal dobrou věc.“ Byl to balzám na otevřenou ránu!

Ti námi, televizními poplatníky, placený kreténi byli na karlovarským festivalu. Jeli se ožírat a lakovat na festival, takoví to byli velký televizní profesionálové. Potkal jsem Č. na chodbě a říkám: „Tak co?“ Čekal jsem pochvalu. Já jsem si v duchu říkal, že třeba si to někde pustil, někde, aby na to měl klid! On mi odpovídá, ale už přitom jezdil očima mimo: „Nezlob se, Ringo, ale slyšel jsem o tom velmi špatné zprávy. Velmi špatné zprávy!“ Tak jsem si říkal, no, i když jsi slyšel velmi špatné zprávy…, tak až se na to podíváš, tak mě pochválíš! Je to prostě dobrý a ty to přeci poznáš.

Pak jsem se za ním vydal, protože jsem nechtěl, aby televize spálila ty kulisy za dva miliony. Aby je schovali, protože natočíme ještě další pokračování, dalších třináct a třináct dílů. Tak jak jsem je připravil, další pokračování, jak si u mě Bezouška jménem televize objednal. Č. mě nepřijal. Vůbec. Seděl jsem tam zmatenej a zahanbenej v jeho předsálí a sekretářka mi stále opakovala, že pan Č. nemá čas. Ptal jsem se, protože jsem to nechápal: „Říkalajste mu, že jsem tady já, že jdu za ním?“

„Ne, nezlobte se, nemá čas. Pan Č. na vás nemá čas.“ Vašek nakonec vyleze ven a rozzlobeně říká: „Ringo, nezlob se, nelez sem. Nemám na tebe čas. Nebudu s tebou mluvit.“ Já jsem se za něj tak strašně styděl. A odešel jsem z televize.

Banda čtyř nasadila seriál v nevhodnej čas, aby to vidělo co nejmíň lidí.

Oni sami to napadali v tisku. Nemohli mi asi zapomenout ty prachy, který jsem utratil a který by jinak skončily v jejich bezednejch kapsách za jima napsaný samokraviny. Hned po druhým dílu, už se nemohli dočkat, ani nečekali na konec seriálu, to napadli Rejžek a Spáčilová. Jmenuju je tady jenom proto, že si to zasloužej, ale prosil bych, až budou v nakladatelství po mý smrti při druhým a třetím vydání mejch knih dělat jmennej rejstřík už polozapomenutejch postav, až budou psát vysvětlivky, kdo byl v mé době kdo, prosil bych: Rejžka a Spáčilovou neuvádět. Tihle dva vůbec nestojej za to, aby si lidi jejich jména pamatovali. Upadnou, doufám, do hlubokýho zapomnění.

Ty urážky v novinách od všech, jak to je strašný, nevtipný, trapný, ubohý! Franta Filip – už ve studiu poznal dobrý dílo, měl radost, jak se nám to povedlo – byl z toho všeho najednou smutnej, protože tohle nikdy nezažil. Po žádným seriálu nezažil takovouhle hanbu, aby ho uráželi, aby ho za to pomlouvali, že pracoval s pokleslým kýčařem.

Já jsem chodil a marně zvedal náladu: „Kluci, nebuďte smutní, ten seriál se probudí, to není možný. To nemůžou ty hajzlové zničit, pokud ho nesmažou. Uvidíte, kluci! Nakonec Češi ho neviděli, je to o nich, nebojte se. To dobře dopadne!“ Ale jistej jsem si nebyl!

Jedenáct let jsem čekal. Jedenáct let jsme čekali všichni. Až poté jsem se teda dožil vydání svýho největšího díla na sedmi DVD – otloukánka Pra Pra Pra.

Proto Ti to, Shorty, píšu. Paní Pazourová mi volala, byl u ní Franta Filip. „Jsme nejprodávanější titul,“ říkal mi, „Františku, náš seriál jde jak po másle. Lidi si ho objednávají jak zběsilí.“ Tak jsem měl po jedenácti letech radost. Říkal jsem: „Františku, já jsem šťastnej už jen kvůli tobě, že jsem ti nechtě dělal ostudu. Já věděl, že to je pěkný. Přece nejsme takoví pitomci. Přece víme, co se bude Čechům líbit.“

Vzpomněl jsem si na závěr seriálu, jak za mnou přicházejí v reálu Praotec Čech, kněžna Libuše, Uršula jako Teta a říkaj: „Ringo, lidi na nás zapomenou, když nebudem točit další díly. My úplně zmizíme z paměti.“ A já jim říkám: „Nebojte se, děti. Já vám garantuju, slibuju vám, rodině svýho předka, že Češi na nás nikdy nezapomenou!“

Dožili jsme se toho, nezapomněli na nás. Mám z toho, Shorty, radost. Kdo si počká, ten se dočká.

Takže Pra pra pra – hodně štěstí. Ať jsi aspoň z poloviny tak oblíbený jako Dívčí válka.

Tvůj Ringo

(Výňatek z rukopisu připravované knihy GENERACE BEATLES)

Příchod Praotce Čecha (2009)

Pra Pra Pra

Literatura vymyšleného faktu
aneb Příběhy lidí, kteří nikdy nežili

Úvod

Moji drazí čtenáři!

Kdepak ty loňské sněhy jsou? V kdysi čtenářské velmoci stáváme se menšinou. Rok od roku klesající náklady knih dokonce signalizují, že vymíráme! Spolu s vytouženou svobodou přišly i literární Lipany! Přibývá diváků a ubývá čtenářů!

Mohu pouze doufat, že se nejedná o nástup barbarské epochy, ale modernější formu atlantické civilizace. Literární Lipany jsou realitou – leč s nadějí k Sionu hleďme, knižní bratři a sestry! Toho bohdá nebude, aby táborský hejtman z boje utíkal! Pod moji korouhev, bratři a sestry! Nepřátel se nelekejme a na množství nehleďme! Poslední bitva vzplála! Dejme se na pochod! Pryč s diváky! Ať žijí čtenáři! Stoje na prahu nového tisíciletí ve víru doby a převratných událostí hledá každý národ posilu a naději v počátcích své existence, v kořenech svého kmene a vlastního bytí. Není tomu jinak ani s námi Čechy.

A tak pojďme a poslyšme pověsti dávných časů. Poslyšme příběhy nám tak drahých a milovaných postav, které, želbohu, nikdy neexistovaly! Poslyšte o našem Praotci, o předcích, jak přišli do končin naší vlasti. Slyšte, co se dochovalo z temnoty věků a co já, s vaším laskavým souhlasem, ve jménu svého slavného jména, jež mi k tomu dává právo, dotvořím. Činím tak s láskou a úctou, s velkou dávkou nostalgie a melancholie. Slyšte, co dochovalo se z temnoty věků, co zůstalo z báječných vypravování předešlých pokolení.

Příchod na Říp

Žádná stavba na hliněných základech stojící pevnosti nemá a já si dovolím dodati, nejenom stavba, ale tak jest u všeho! Víra bez dogmat – věda bez faktů jen třtinou ve větru se klátící jest! Lid musí pevně věřiti! K žádným vzorům vzhlížeti a k jasnému cíli směřovati! Nejinak tomu ani s tebou, mým milým a věrným čtenářem. A nejinak tomu ani s literaturou a s literaturou vymyšleného faktu obzvlášť.

Mám sice značnou výhodu už v tom, jak těžko lze vymyšlená fakta ověřiti a fundovaně zpochybniti, když právě v jejich vymyšlenosti tkví jejich síla. Ale přesto, jako poctivý literát, nechci zneužíti výhod, které jsem si sám stanovil, ale chci postaviti tuto knihu na pevném základě a vytvořiti stavbu snů a nadějí pro generace příští. Nebudeme se babrat ve zvrhlé zálibě některých politiků situovat klíčové události historie naší vlasti do měsíců, kdy slušný člověk nevylézá z domu (říjen až březen) a oslavy dobytých vítězství (v případě mého národa více proher, okupací, porobení a zrad) prožívají oslavující v dešti, mlze a zimě, nemohouce se dočkati ukončení slavnosti a útěků domů. Že by odraz či stín mrazu přicházejícího z Kremlu, kdy ruští dělníci, rolníci a pracující inteligence zaútočili na Zimní palác též k idiotskému datu, kdy si část dělníků myslila, že útočí v říjnu (odtud VŘSR), ale rolníci měli za to, že útok probíhá v listopadu!? Říjen nebo listopad, to už je dost jedno a jen pitomec žene své lidi do útoku, jako kdyby nemohl počkat pár měsíců a udeřit v červnu!

Toto je také moje jediná výtka při vší lásce a obdivu k prezidentu osvoboditeli, že neutajil před národem vznik první samostatné republiky do jara. Těch pár měsíců se ještě dalo vydržet jakoby pod rakousko-uherskou knutou! S jakou – jistě o mnoho větší – chutí bychom potom vyráželi na slavnost pěkně v teple a v kraťasech! Možná, že právě toto si uvědomoval prezident omluvitel, když prosadil dva sváteční dny na 5. července (Cyril a Metoděj) a 6. července (mistr Jan Hus). Všichni skončili špatně, jak jinak u našich hrdinů, či, abych byl k vlasti spravedlivý, jak končí hrdinové všeobecně.

Když se v tom nyní nimrám co do smyslu, získávám pocit, zda je vhodné slavit mistrovo upálení, zda by nebylo vkusnější slavit jeho narození, známe-li ho ovšem (?). Co do obsahu a významu dne by potom bylo logické, kdyby Němci slavili 6. července jeho upálení a v Praze by probíhaly pouze protestní demonstrace a akce volající po odvetě. Naopak v den mistrova narození vyhrnuli by se Češi se slávou do ulic a v Německu by současně probíhaly protičeské bouře a nepokoje! A znovu jsme u té trapné nejistoty – co bylo a kdy to vůbec bylo, jestli to vůbec bylo! A s tím je třeba, drazí Češi, skoncovat! Dost bylo temnoty a mlhavých dohadů! Má-li se státi tato kniha, jak jsem byl uvedl, základním kamenem, kamenem úhelným budoucí stavby národní pýchy a radosti, ku potěše všem věrným Čechům, musím jasně a nekompromisně jednou provždy přesné datum příchodu kmene Čechů na horu Říp stanoviti a tím nikoli jen počátek naší státnosti určiti, nýbrž i z toho logicky vyplývající legislativní nárok na střed Evropy jako výsostné území, jak praví můj kolega a předchůdce:

Zemi krásnou, zemi milovanou,

vlast jedinou i v dědictví mi danou…

kolébku mou i hrob můj!

A basta fidli! Spadla klec! Už přes to vlak nejede, bratři a sestry! Ale věřte mi, milí čtenáři, bez toho data, bez toho přesného data jsme v prdeli. Podívejme se, jaký obraz nejstarší minulosti podává historik svým čtenářům ke konci 18. století. „Zpočátku byla země česká ponořena pod mořskou hladinou a toliko ryby a mořské potvory za obyvatele měla. Pak se stala souší, zabydlila ji různá zvířata, mezi nimiž nechyběli ani sloni. Že se něco lidu do země této vydalo a v ní bydlelo, když oschla a stromoví na ní narostlo, dosti k víře jest podobno. Však jací by to lidé byli, kteréhož národu a jazyku, o tom se nic nenachází.“

Podle některých to byli Čechové, ale Pelcl ví ze zpráv římských historiků, že ještě dříve se tu usadili galští Bójové a ti byli asi prvními obyvateli Čech. Asi po šesti stech letech, kolem Kristova narození, byli Bójové podle Pelcla vypuzeni germánskými Markomany a někdy mezi lety 450 a 550 přicházeli sem postupně slovanští Čechové (dr. Karel Sklenář – Učenci a pohané).

Kluci moji učení, hlavičky chytré fikané, takhle to nejde! Doba je zlá, velmi zlá a v rozbouřeném moři znovu opakuji, že kotva musí vězet hluboko v pevném mořském dně, aby bárka nebyla proti skaliskům vržena!

Co to je, někdy mezi lety? Někdy mezi lety? 450 až 550!!! Sto let nám lítá kdesi v hlubinách času a nemilosrdný a nelítostný svět se ptá. Ptá se Arab, ptá se Afroameričan, ptá se Američan hispánského původu, ptá se Germán, ptá se Román: „Kdy že jste to sem přišli, vy, vy, vy Čechové?“ Ha! Však se to brzo dozvíš, evropský floutku z Bruselu, ty byrokrate slizký!

Poslyšme, co vypráví Hájek o konci Praotce Čecha: „Roku 661, věku svého osmdesátého šestého kníže Čech umřel.“ Pojďme logicky myslet a bez jakýchkoli dohadů matematicky vypočítat, kdy naši předkové dorazili na Říp! Žádná fantazie! Pouze strohá matematika a neúprosná logika dovedou nás k cíli. Nechci se vychvalovat, ale tento způsob práce osvojil jsem si v parlamentu, kde se takto tvoří zákony, které posléze udivují občany svojí dokonalostí a legislativní precizností.

Tedy, v roce 661 zemřel Praotec Čech, v přímé linii můj předek, a bylo mu, jak Hájek uvedl, 86 let. Berme jako fakt, že si dvacet let ubral při udávání stáří kvůli ženám. Jsme v roce 555. Něco mi říká, nevím to samozřejmě zcela jistě, ale cítím to v kostech, že se Hájek spletl a vypadla mu jednička, že mu nechtě a nepozorností ubral 100 let věku. Vždyť považte, šlo o našeho Praotce, ten nemohl zemřít v 86 letech jako nějaký obyčejný dědek, ale ve 186 letech! To už, cítíte se mnou – budí úctu! Jsme v roce 455, zbývá 5 let, což je běžná statistická chyba, opravíme ji a jsme u kýženého roku 450!

Jestliže bylo Praotci v roce 450 sto let, pak z Indie (lepší země původu než Balt/Visla nebo Krym či podobná havěť, Perun nás chraň před tak blbým původem! Jo, Indie! To je, pane, žúžo! Berme tedy Indii a už o tom nemluvme), takže z té Indie, naší drahé pravlasti, vyrazil ve čtyřiceti letech. Šedesát let jsme hledali Čechy krásné, Čechy mé… duše má se touhou pne… potulovali jsme se po světě… a teď dávejte pozor! Zapamatujte si ode dneška po všechny dny až do skonání světa: 1. května roku 450 ve 14.30 hod. pohanského času stanuli naši předkové na hoře Říp!

1. 5. LP 450, místo děje: hora Říp

Planina pod horou byla zcela zaplněna lidmi. I její úbočí a vrchol skýtaly pohled na obrovský tábor lidu. A to ještě do dáli vlnil se jako had zástup nekonečného proudu kmene Čechů. Nahoře pak na vrcholu nesli dva statní bojovníci na oštěpu sedícího kmeta bílé brady a velebného vzhledu. Velebný kmet sesedá z oštěpu a mohutným, po všem vůkol se rozléhajícím hlasem zavelí: „Kmenííííí, na můj povééééél… zastaviiiiit stát! Pohov!“

V tu ránu celý had a všichni davové na ten povel zastavili se a v přeměkké trávě spočinuli. Mnozí tak učinili s velikou úlevou, nadmíru znaveni a dlouhým pochodem téměř vyčerpáni. „Tady si trochu orazíme,“ dodal, „a pomašírujeme dál!“

Jeho rozhodnost, zjev i impozantní vystupování dávalo tušit, že jde bezpochyby o vůdce kmene, člověka s přirozenou autoritou, vládce a pána nad životem i smrtí. Z vůdcových očí vyzařovala však i dobrota, něha tyrana s lidskou tváří a despoty, jenž svůj lid miluje nade vše.

Dodatek vůdcův „A pomašírujeme dál!“ vzbudil v davu špatně utajovanou nevoli, která přecházela ve hvízdání a výkřiky nesouhlasu. To velebného kmeta tak rozzuřilo, že se vyšvihl na mohutný balvan a zařval do údolí: „No tááák?? Co to slyším? Neplete si tady náhodou někdo z vás naše rodové zřízení s demokracií?“

Nejbližší ztichli, avšak dav v údolí nepřestával hlučet. Též pískot vždy ze strany, kam se vůdce nedíval, sílil. Vůdce, trochu zaskočen tak silnou nevolí, zvolal znovu silným hlasem, nicméně mnohem smířlivěji: „Čechové moji! Statní jonáci! Děvuchy lepé slovanské! Ještě tam nejsme! Ještě nejsme v nové vlasti!“ Kmet pozvedl bronzový palcát, ale marně jím hrozil do údolí. Volání nespokojených narůstalo. Ze všech stran ozývaly se výkřiky: „Bolej nás nohy! Jdeme a nevíme kam! Doma nám bylo nejlíp! Domů! Domů!“

Z davu se oddělil statný jonák a zamířil k starci. Před něho okamžitě postavil se rovněž statný vladyka s taseným mečem a s kancem na zádech. „Již ani krok!“ volal. „Ještě krok, vladyko Horymíre, a jsi synem smrti!“ Nebyla to však výhrůžka kmetova bodyguarda, ale vlídný hlas, kterým jinocha oslovil vůdce. „Strč svůj meč do pochvy, vladyko Bivoji! Kdo mečem zachází, mečem schází! A ty Horymíre, pověz, co máš na srdci, ale važ slova, mládenče, před svým Praotcem! Važ slova, mládenče!“

Mládenec, jak jsme slyšeli, Horymír jménem, předstoupil na místo před vůdce kmene, které mu byl uvolnil osobní strážce Bivoj, a již tišším a ne tak radikálním tónem promluvil: „Vojvodo Čechu! Milovaný Praotče! Slyš hlas svého lidu! Slyš, vojvodo, hlas svého kmene!“

Po těch slovech obrátil se mladík k davu, který, byv povzbuzen, opět zesílil reptání: „Bolej nás nohy! Jdeme a nevíme kam! Doma nám bylo nejlíp! Co nám v Indii chybělo? Nic! Domů, domů, home, home!“

Horymír nechal ještě chvíli dav hlučet a pak se vítězoslavně obrátil k vůdci: „Slyšíš, vojvodo? Slyšíš? Slyšíš hlas své krve a svého lidu? Slyšíš?“

„Jsem už možná starej,“ odsekl Praotec „ale nejsem hluchej! Nechci být špatný prorok, ale něco mi říká, Horymíre, že ty jednou špatně skončíš!“

Horymír pokárán, zrudl až ke kořínkům vlasů, ale jeho genetická dispozice být tribunem lidu a mluvčím i ochráncem nespokojených převážila nad strachem a opatrností.

Vladyka se mírně uklonil a znovu odhodlaně spustil: „Vojvodo Čechu! Milovaný Praotče! Nevykládej si to, prosím, jako projev odporné demokracie, té barbarské novoty a fantasmagorického utopického nesmyslu, zavlečeného k nám řeckými válečnými zajatci! Víš dobře, milovaný vojvodo a Praotče, že jsem věrným a oddaným stoupencem našeho otrokářského řádu, nejspravedlivějšího politického systému a kmenového zřízení vedeného jediným, milovaným a neomylným Praotcem. To jest tebou, vojvodo Čechu!“

Mladý Horymír se na okamžik odmlčel a koutkem oka zpoza mírného úklonu pozoroval účinek svého podlézavého úvodu na osloveného. Ten nijak nereagoval a ani dle výrazu tváře nebylo možno vyčíst, co si myslí.

Horymír pokračoval: „Ale fakt je, milovaný vojvodo, že lidi jsou už dost nasraný a maj toho věčnýho putování od čerta k ďáblu dost! Pořád někam jdeme! Pořád někam lezeme, odněkud slejzáme, nahoru a dolu, dopředu i dozadu a na strany, o tom ani nemluvím! Už jsme z toho věčnýho chození skoro zapomněli sedět a ležet.“

„Teda myslím to obrazně, jako umělecký příměr,“ dodal Horymír a plynule navázal: „Uvědom si, Praotče Čechu, že nikdo z nás nemá stálý bydliště, a víš, jaký jsou s tím v pohanský Evropě problémy!“ Dav souhlasně zahučel, Horymír povzbuzen obrátil se na mládence v první řadě: „Nemám pravdu, vladyko Ctirade?“

Vladyka Ctirad mohl být mnohem mladší nežli Horymír, hádal bych mu tak 17 let. Byl oděn ostatně stejně jako ostatní v přenádherný alšovský bílý oděv zdobený alšovskými staroslovanskými ornamenty s bílou zlatě lemovanou suknicí. Protože už dva roky patřil mezi plnoprávné muže, byl jako bojovník ozbrojen alšovským bronzovým mečem, alšovskou bronzovou sekyrou a alšovským štítem. Byv osloven, vykročil po bok Horymíra a podpořil ho.

„Horymír má pravdu, milovaný vladyko, je v tom fakt děsnej bordel! Jak furt cestujeme, tak se nedá nikomu psát! Jen si to představ. Jsme na Balkáně. Napíšu dopis milovaný Šárce do Sofie, ale než tam pošťák doběhne s dopisem, bác! Už jsme na Krymu. Napíšu na Krym, bác, listonoš ji tam hledá a kmen už je v Panonii! A to není jen pošta. Ty potíže jsou se vším! Třeba v Británii. Vladyka Bican tak ohromil druidy, jak se naučil kopat nohou do té jejich nafouklé měchuřiny, že mu nabídli, aby za ně hrál, že ano?“

Obrátil se na shromážděné, a když se mu dostalo souhlasného mručení, pokračoval: „Nebyl to lecjaký klub, Praotče, ale jeden z nejlepších! Slavia Stonehenge! Vladyka Bican se tak těšil a my všichni s ním. No a? Co myslíš, vojvodo, jak to dopadlo? No? Řekni, co myslíš?“

Praotec se zamyslil a tipnul si: „2:2?“

„Né! Vůbec právě né!“ rozčílil se mladý Ctirad. „Když měl nastoupit k prvnímu zápasu, tak jsme táhli do Galie!“

„Ani nevíme, jak ten zápas dopadl!“ ozval se smělý výkřik v davu.

„Jak mohl dopadnout, no… v Británii,“ snažil se Praotec uklidnit soukmenovce, „0:0 nebo 1:1 nebo 2:2!“

Ale povzbuzený dav se nedal ukonejšit, projevy nespokojenosti se množily, výkřiky nabývaly na síle. „Nemá to systém! Je v tom chaos! Kam to furt jdeme! Už šedesát let nám denně slibujete, že už tam budem!“ Praotec se otočil k oběma mladým vladykům zády, čímž dal jasně najevo, že audience skončila. Oba se vrátili k rokujícímu zástupu a pokračovali v diskusi.

Čech se posadil na rozložitý pařez a oslovil členy vlastní rodiny, kteří ho starostlivě obklopili. „To mám za všechno!“ žehral vojvoda s hlavou v dlaních. „To mám za všechno, co jsem pro ně udělal! Člověk se stará, novou vlast hledá… a tohle je jejich vděk, těch věčně nespokojených Slovanů. Jestli nám tohle zůstane, ta věčná nespokojenost, to věčné remcání, tak pěkně lituju všechny vojvody, co kdy přijdou po mně!“ A škodolibě se zasmál.

Bratr Lech, adoptivní syn Krok a jeho tři dcery Kazi, Teta a Libuška ho s účastí poslouchali a souhlasně pokyvovali hlavami. Pramáti Čechová spala opřena o přenosnou sochu boha Peruna. Praotec nečekal na radu a rázně se rozhodl. „Svolám ihned kmenové politbyro!“

Jeho bodyguard a pobočník vladyka Bivoj okamžitě vyskočil, vyběhl výše do stráně a z velkého balvanu do všech světových stran opakovaně volal: „Vladyka Vojen a božský Lumír k Vojvodovi! Vladyka Vojen a božský Lumír k vojvodovi! Ihned! Ihned! Ihned!“

Netrvalo dlouho a pod košatou lípu, kam se mezitím Praotcova rodina přemístila, přispěchali dva muži. První z nich menší, zavalité postavy, nevábného vzhledu, však jiskrných bystrých očí s mírným tikem a napadající na jednu nohu. Druhý vysoký, statný, též silnější postavy, přepečlivě vyšňořen, maje přes rameno staroslovanskou loutnu ozdobenou barevnými fábory v kmenových barvách – červené, modré a bílé.

První z nich byl vojvodův nejoblíbenější poradce Vojen a druhý z přispěchavších mužů byl božský pěvec Lumír, staroslovanský bard, který měl pověst jednoho z nejmoudřejších v celém kmeni Čechů. Ponejvíce mluvil ve verších a příslovích, která tak šmodrchal a záměrně drmolil a komolil, že jim vůbec nikdo nerozuměl. Domnívám se, že ani on sám nevěděl, co říká. Každopádně to působilo obrovským dojmem a málokdo se osmělil požádat božského Lumíra o výklad. Občas tak učinil vojvoda Čech, ale stejně se mu nikdy nedostalo uspokojivé odpovědi, tak se už neptal a ostatní radši dělali, jak tomu rozumějí a jak jsou Lumírovy výroky moudré, aby nebyli za blbce.

„Poradci moji,“ oslovil oba příchozí Čech. „Poradci moji milí! Vážení členové kmenového politbyra! Slyšeli jste to?“

„Sly sly sly sly,“ potvrdil vladyka Vojen, který též mírně koktal a zadrhával. „Sly sly slyšeli… no a a a co? Je je to ka každý de den, když se se zasta víme! Celý lých šede šede šedesát le let!“

„Já vím,“ odtušil Praotec, „už bych mohl být zvyklý, ale dnes je to, myslím, silnější než kdykoli jindy. Aby nám to nepřerostlo ve vzpouru. Ctirad, Ctirad. Takový slušný chlapec, co to jen do něj vjelo? Co myslíte, hoši, mám na ně zavolat pohotovostní pluk? Nebo Bivojovu ochranku?“

Odmlčel se a pohlédl na božského Lumíra očekávaje jeho vyjádření. „Ostraha klouzá. Vlci vždy vyjí za soumraku a bezradno duchno hovořit,“ prohlásil rezolutně božský Lumír a zmlkl.

„Hmmmm,“ pokyvoval hlavou Praotec, „a co myslíš ty, Vojene? Poraď, hochu, svému vojvodovi. Poraďte, chlapci, přece nebudu mlátit vlastní lidi a nakonec i vlastní nemanželské děti. Safra, né. Vždyť nejmíň třetinu jsem jich sám zplodil!“

Bezradně rozpřáhl ruce: „Ani nevím pořádně, který to jsou, proto je pro jistotu miluju všechny stejně. Celý kmen. Všechny mám děsně rád a oni takhle!“

„Já já já bych si říkal pořád to to s samý,“ radil vladyka Vojen. „Myslíš to o tý zemi, s tím mlékem a s tím strdím?“

„Jo jo jo,“ stvrdil Vojen, „pře pře přesně to!“

„To ale už znaj jak svý boty,“ bránil se Praotec, „to jsem říkal už nejmíň stokrát!“

„Tak to řekneš po sto prvý,“ trval na svém Vojen. „Je to to do docela pě pěkný. Rá rád to usly uslyším zno zno znova!“

Praotec nezdál se býti přesvědčen, a proto se znovu v naději obrátil na božského Lumíra. „Co myslíš ty? Božský?“

„Kolem močidla chodě – neujdeš nádchy a syrovým zbylo sloupati. Ať to řekne Vojen. Je dobrej řečník a lidi ho rádi poslouchaj.“ Jediný Vojen nepochopil posměch mířený jeho směrem a v pýše dumal: „My my myslíš?“

„Ja ja ja jasná zpráva si ro ro rozenej tá táboro vevej řečník, bambulo!“

Lumír by byl pokračoval, neb nalezl v posměchu zálibu, zvlášť u tak vděčného objektu, jako byl vladyka Vojen, ale Praotec ho rázně přerušil: „Vladykové! Nechte těch srandiček! Tohle je začátek vzpoury. Musíme jednat rychle. Bivoji, přivolej ochranku! Celou!“

„O o o o ochranku ku né! Za zadrž Pra Praotče!“ brzdil Čecha Vojen. „Ne nemlať j je! Ge Germáni ni se jim po potom posmí vavaj, že že sou bibiti! Řeřekni to sa samý co vždycky, a ale v ob obráceným ga garde!“

„Co to je obrácený garde?“ divil se vojvoda.

„Ty to nevíš?“ otázal se božský Lumír s mírným posměškem, avšak velmi jemným, vždyť šlo o knížete kmene.

„Ty to nevíš, to je přece ohrožení dámy. Když ti chtěj sebrat dámu.“

„Myslíš moji starou?“ rozlítil se Praotec. „Pramatku Čechovou?“ A tasil meč.

„To byl jen takový umělecký příměr,“ uklidňoval ho Lumír, vida, že přestřelil. „Skočil jste mi, vojvodo, na malý nevinný žertík, kterým jsem se snažil vylepšit náladu. Myslel jsem dámu v šachu, a né vaši starou.“

„Bu buď popolitik, vojvodo. Řekni, že že to, co bybylo dobrý, je je bl blbý, a na naopak – to to co bybylo blblbý, je je je dobrý, „ radil Vojen lišácky.

„Po politik ři ři řiká po pokaždý ně něco ji jinýho a li lidi sou z toho ho blbý.“

„A tomu se řiká politika?“ divil se Praotec. „Myslel jsem, že je to docela obyčejný lhaní. Docela obyčejný, sprostý lhaní!?“

„V podstatě máš pravdu, kníže,“ vložil se do výkladu božský Lumír. „Ostatně báječná léta, která nejsou pod psa. Býti koudelí nejsi troubelí. Můj kamarád Sofokles mi o tom psal, dej mu Perun věčný úspěch! Řekové tomu tak říkají – politika. Začali s tím na Akropoli a je to teď veliká móda. Šíří se to jako blesk. Když to říkají obyčejní lidi, tak je to lhaní, a když to říká kníže, náčelník kmene nebo král, tak to je politika. Chápeš?“

„Ne!“ prohlásil Praotec rezolutně. „Takovou blbost a nesmysl přece nelze pochopit!?“

„Ale vojvodo! No tak. Znáš přece naše moudré přísloví: Když dva dělají totéž, není to vždycky totéž,“ upřesňoval Lumír.

„Ne nebo to, co je dovovoleno Jovovi, ne neni do dovoleno vovolovi! To znáš taky, né,“ přidal se vladyka Vojen nechtě zůstat pozadu.

„Myslíte, že to je ono?“ zdráhal se vůdce přijmout takovou zhovadilost a vnitřně se s ní vyrovnat, ale oba členové politbyra na něho tvrdě dotírali.

„No, vojvodo! Tak radši budeš riskovat vzpouru a mlácení svých lidí?“

„U u uvidíš, že že po po politika se ča často ho ho hodí – bu buď politik a uvidíš, že tě ne neubyde!“

„A nepropadnu se při tom lhaní do země?“

„Ne!“ odtušil rezolutně Lumír. „A nezasáhne mě Perun bleskem v tu ránu?“

„Ne nene ne!“ koktal přesvědčivě Vojen.

Čech chvilku dumal, stále nechápaje, že je něco tak absurdního možné. „Lumíre,“ otázal se, „ty jsi to už někdy zkusil?“

„Samozřejmě,“ odtušil božský pěvec. „Jak mi to Sofokles popsal a vysvětlil, hned jsem to šel zkusit na trh.“

„No a co lidi, Lumíre? Nezmlátili tě, když tě slyšeli?“ V duchu vojvoda doufal v nejhlubším koutku svého praotcovského srdce, že lid přece nemůže být tak blbý a že Lumír dostal přes hubu. „No a co lidi? Pověz!“

„Co, co lidi,“ smál se Lumír, „nic! Stáli, chvíli si to rovnali v hlavě, no a pak i tleskali! Neboj se kníže. Někdy s tím začít musíš.“

„Tak já to zkusím,“ podvolil se Praotec. „Týhle moderní době nějak přestávám rozumět. Nejdřív ten idiotskej proud – no, jak se Vojene jmenuje? Už jsem to tu dnes říkal, no?“

„Demokracie, myslíš?“

„Ano! Demokracie,“ žehral vojvoda, „a teď zase politika? Kam ten svět spěje? Tohle, hoši, nemůže dobře skončit. Ale co naplat. Jsem Praotec, někdo tu politiku dělat musí. Ještě že vás mám, vy moji dobří rádcové! Pojďme, ať už mám tu hanbu za sebou a uklidním je, než se setmí. U večerních ohňů už chci mít klid!“

Vojvoda Čech vykročil směrem ke stále živě diskutujícím zástupům, následován Bivojem s tasenou šavlí, oběma rádci a celou svou rodinou. Bystrý pozorovatel by si všiml, že vladykové Lech i Krok mají lučiště a oštěpy, které předtím neměli. I vladyka Bivoj byl pečlivěji ozbrojen a o jeho samostatné iniciativě svědčilo, že nablízku nenápadně postávali ozbrojení bojovníci, jako by spadli z ničeho nic z nebe.

Slunce už se hodně nachýlilo a zalévalo krajinu slábnoucími paprsky. Dav, vida přicházet svého vůdce, přestával hlučet a nepatrně v uctivosti se hnul směrem k vojvodovi. Božský Lumír udeřil holí třikrát o zem a mohutným hlasem zvolal: „Staří Slované! Slyšte moudrá slova svého milovaného vojvody! Slyšte slova Praotce Čecha! Slyšte! Slyšte! Slyšte!“

Praotec se přes svůj věk vyhoupl jako mladíček na mohutný balvan a spustil: „Moji milí, drazí staří Slované. Kmeni můj rodný. Tady chcete zůstat? Tady? Ptám se vás důrazně. Opravdu tady, na tomto místě, v této krajině chcete zůstat? Cožpak jste slepí a ztratili jste soudnost? Cožpak tu divoký kanec rozrývá kyprou lesní půdu a hustým spletitým podrostem dere se tady liška a divoká kočka? Nerozrývá! Nedere! Nic nerozrývá a nic se nedere, vy slepci! Cožpak z haluze číhá mrštný rys, pronikaje zrakem šero lesní, jímž nese se z daleka řvaní obrovského zubra, beroucího se ku brodu, nebo k prameni? Nečíhá tu nic! Nic neproniká k prameni! Nic neřve! Vy hluší a slepí! No? Jelen volně nepobíhá tu a s ním žádné stádo laní. Pase se snad na paloucích hojně srn a množství vlků toulá a plíží se za kořistí lesem i širou krajinou? Nepobíhá! Nepase! Ani vlka nikde nevidím!“

Praotec učinil dramatickou pauzu a naklonil se k Lumírovi: „Říkám to dobře?“

„Skvělé! Skvělé, vojvodo!“ odtušil Lumír. „Přesně tohle je politika. Neboj se přitlačit, snesou mnohem víc.“

Čech rozpřáhl ruce a volal směrem k nebesům: „Vysoko k povětří, kde pořád prší, nepluje král všeho ptactva – skalní orel a jemu příbuzní. Myslíte si, vy naivkové, že po lesích hnízdí hejna dravého ptactva, luňáků, sokolů, rarohů rod, jestřáb, krahujec i odrůdy menších dravců, sov a výrů? Nehnízdí! Pendrek! Ani bohovi! Naozaj hovno, bratři a sestry!“

Když se vojvoda nadechoval, v prvních řadách mezi pozornými Slovany zašumělo.

„Je mi to nějaký povědomý, safra,“ drbal si hlavu statný bojovník. „Neslyšel jsem tohle už někde?“

„Taky mám takový pocit,“ potvrdila mu žena v pokročilém stadiu těhotenství stojící vedle něho. „Možná, že se nám to jenom zdá,“ přidal se třetí. „Už jsem to taky, mám pocit, někdy slyšel, ale bylo to nějaký jiný. Nebo se pletu?“

Poslouchající byli evidentně zmateni, ale vojvoda popíchnutý Lumírem pokračoval: „Potoky a jezera nehemží se rybami a vydra nebytuje v šeru starých olší a vrb zarostlých divokým chmelem. Nemá hojný lov a žádný bobr tady nerušeně nestaví své umělé stavby. Nehemží! Nebytuje! Nemá hojný lov! Je to tak? Je to tak, bratři a sestry? Je to tak, jak říkám, moji milí staří Slované, děti moje? Je to tak? Řekněte! Copak by vám lhal váš táta? Váš milovaný Praotec? No, jen to řekněte. Je to tak?“

V davu bylo slyšet tlumené šuškání, ale hnedle již zazněly souhlasné výkřiky. „Pravdu dí, vojvoda! Ano! Je to přesně tak! Sláva mu, hurá,“ přidaly se ženské hlasy. „Je to přesně tak, jak nám vojvoda povídá.“ Souhlas přerostl v provolávání slávy a skandování: „Praotec! Praotec! Praotec!“

Vojvoda Čech vítězoslavně obhlédl kmen a povzbuzen ještě více úspěchem své demagogie začal křičet: „V hlasu větrů nešumí tu stromy. Nehrší potoky. Nehučí řeky a v jejich bílém písku vidí snad někdo na slunci zrnka ryzího zlata? Hovno! V hlubinách země taky nic. Žádné poklady. Žádné rudy. Žádnej kov. Ani kámen. Ani hlína. Ani písek. Nic! Nic! Nic!“

To bylo i pro usmívajícího se a hlavou souhlasně pokyvujícího Lumíra trochu moc a zatahal opatrně vojvodu za lem pláště: „Uber, Praotče, uber! Něco tam bejt musí. Uber, šéfe!“

Čech se na vteřinu zarazil, uvědomiv si, že zašel opravdu daleko, a hbitě se opravil: „Je to tam dutý. Pod náma není nic jen dutina.“ Vida Lumírův a Vojenův souhlas, pokračoval: „Nikde jará síla. Nikde bohatství. Země nehojná a neplodná nečeká na dělný lid, jenž by užil hojných darů jejích, který tu žádný nejsou!“

Ve vítězném triumfu, kdy jásot a souhlas nebraly konce, vojvoda zaimprovizoval: „A je tu moře? Ďjó, moře! Ani to pitomý, obyčejný moře tu není. A co je nejhorší… Chcete vědět, co je nejhorší? Nijak se to tu nejmenuje!“

Vojvoda končil téměř řevem, protože souhlasné výkřiky a provolávání slávy geometricky narůstaly. „Pravdu díš!“ volali staří Slované. „Fuj, tady je to ale hnusný,“ uplivla si prsatá blondýnka v pokročilém stadiu těhotenství. „Chceme pryč, tady z tý hnusný díry!“ volali mladí výrostci i věkem shrbení starci.

Čech slezl z balvanu, mnul si spokojeně ruce a přijímal s potěšením gratulace přítomných. „Trochu si vorazíme a jde se dál!“ uděloval pokyny a jsa mírně unaven, i on usedl pod košatou lípu, natáhl své šedesátileté nohy a rozjímal. Bivoj s bojovníky z ochranky přinesli spící Pramáti a položili ji opatrně vedle jejího manžela. Ten podsunul svoji stále ještě mužnou paži pod její sivou hlavu a do tří minut chruněl též jako dudek.

Na horu Říp se pomalu snesla noc. Její černé perutě zakryly čarokrásnou krajinu a jako by lehoučkou, prachovou duchnou ukryla spící příchozí. Jako by šeptala: „Vítejte doma, vítejte doma.“ Protože ona věděla, že dnes je posvátná.

Ještě se slunko nevyhouplo zcela za obzor a už mladí, k tomu určení bojovníci-regulčíci pobíhali čile z hory do údolí a z údolí na horu a všude radostně budili spící. Ne všude se však nadšené volání regulčíků: „Vstávám, vstávám, padám, padám, jde se dál, hybaj, hybaj!“ setkalo s plným porozuměním.

Pravda, zhruba polovina kmene již byla vzhůru, zpod kotlíků se kouřilo a lidé snídali, povětšinou borovou kůru namazanou borůvkami, a vše vydatně zapíjeli medem. Tu i tam bylo vidět, že si labužník přivstal a nad ohněm pečeného krtka či hraboše opékal, aby se před vyčerpávajícím pochodem co nejvíce posilnil. Zatvrzelí spáči se však v polospánku tahali s regulčíky o medvědí a ovčí kožešiny a sem tam uštědřená rána naplocho mečem donutila dotyčného otevřít oči. Všude bylo cítit plnou sílu jara a bylo jasné, že den bude mimořádně krásný a slunečný, avšak nadšení z toho, že se půjde dále, to včerejší nadšení bylo již jaksi v tahu.

Cítil to i probudivší se Praotec, když svolával ranní poradu kmenového politbyra.

Pojídaje pečené kvíčaly, rozmlouval s Lumírem a Vojenem, řka: „Hoši, hoši, ten můj projev, ta politika, jak jste říkali. Tak tu jsem měl říkat až teď, ráno. Buď jsme měli vandrovat dál hned po mém projevu, nebo ho pronést až teď. Sakra! Nejsme vůbec taktici! Zachovali jsme se jako amatéři. Lidi se z toho vyspali a nadšení z cestování je v háji!“

„T to je je v há háji už šedesát le let,“ uklidňoval ho Vojen. „Bavi vilo je to čtrnáct dní dní a pa pak by už zůsta zůstali kdekoli!“

„Kobzu smaže leda jiží a brnmlati vrudno lemu kropí,“ zamudroval Lumír. „Vojen má pravdu, kníže! Kdyby to bylo na nich, tak jsme zůstali už v Pákistánu. Kvůli našim lidem jsme nemuseli odcházet z Indie.“

„Kdy když chceš, mu můžeš to ří říct znovu. Lidi si to to ra rádi po poslechnou dva dvakrát. Já já taky. Ta ta tak nádhernej pro projev.“

„To už by nemělo ten účinek,“ uvažoval nahlas vojvoda. „Řekl jsem to jednou, že vás dovedu do nové vlasti, tak vás tam hergot dovedu, i kdyby čert na koze jezdil. Já ji poznám, chlapci! Já ji poznám! Věřte mi! Po čichu, po vůni. Až do ní dojdem, tak něco vnitřního, hlas předků mi řekne: Čechu, Čechu, jsi doma! A teď, slyšíte něco? Nějakej vnitřní hlas? Nic, že ne? No a já taky né! Ta vlast, ta naše nová vlast, hoši, ta bude! To mi věřte! Já takhle chvílemi zavřu oči a úplně ji vidím, teda trochu rozmazaně, pravda, ale tahle to není! Na to vemte jed, jako že se Praotec Čech jmenuju! Není špatná, určitě né, jak jsem ji včera pomluvil, brrrr, já ale mluvil o ní hnusně. Není tak špatná, ale naši vlast, naši novou vlast, tu já si představuji jinak.“

Zatímco vojvoda rozmlouval s poradci a dával průchod svým vizím, dorazili bojovníci-regulčíci do tábora, kde se sdružovaly převážně ženy s malými dětmi, a že těch bylo v kmeni požehnaně, byl i tábor řádně zaplněn. Mimo to bylo toto místo vyhledávané s oblibou všemi ženami. Nejen proto, že kromě malých holčiček do čtrnácti let nebylo jediné staroslovanské ženy, která by nebyla těhotná, ale hlavně to bylo místo, kde se dalo báječně pokecat s kámoškama, aniž by to chlapi slyšeli a posmívali se. Mnoho bylo též žen, které pro trvalá těhotenství v ležení zůstávaly, a vůbec se jim nevyplácelo odcházet mezi porody. Ty nejotrlejší dokonce nechtěly docházet ani k plnění manželských povinností a nutili tak své muže, aby to činili přímo v táboře žen a dětí. Někteří bojovníci, ti stydlivější, s tím měli problémy, co se týče erekce, a snažili se alespoň na tu chvíli zakrýt se dekou. Ale ostatní ženy se jim posmívaly a tahaly z nich deku dolů, řkouce: „Co se stydíš, statečný bojovníku? Jsi mezi svými, né? Jde o budoucnost kmene a né o tvé sexuelní vyžití. Před námi nemáš co tajit. Tak se ukaž, blamáž!“

Praotce Čecha to velmi trápilo a jeho přísná nařízení o povinných nocích strávených doma dodržovaly jen novomanželky a milenky. Po dvou, třech i více dětech museli ostýchavější bojovníci číhat na své ženy u pramene, nebo když šly prát prádlo, a chytat si je.

Vladyka Čech též velmi dbal na to, aby každý z bojovníků číhal a chytal pouze vlastní ženu a nikoli manželky jiných. A i toto nařízení nebylo příliš respektováno a vojvoda dělal radši, že o tom neví, protože věděl, že příroda a lidská povaha jsou silnější než jeho paže spravedlnosti.

Tak do tohoto tábora vtrhli, jak už jsem uvedl, bojovníci-regulčíci a s veselým voláním: „Vstávat, děvčata, mašírujem!“ je vyháněli z pelíšků. Do toho se rozeřvaly děti, takže vřava byla ukrutná. Regulčíci-bojovníci z toho byli trochu zmateni a bezradně postávali před rozkacenými ženami.

Jedna z nich, statná a kyprá blondýna, též samozřejmě ve vysokém stadiu těhotenství, se před ně postavila, mávala jim valchou před nosem a vyzývavě se ptala: „Tak moment! Moment! Co to tady vykřikuješ, ty mlíčňáku?“

„Nic tady nevykřikuju!“ rozčílil se Horymír, zhanoben byv oslovením mlíčňáku. „Pouze oznamuji, jak je ostatně moje povinnost, panno

Vlasto, že se půjde dál, jak byl rozhodl moudrý vojvoda Čech.“ (Vladyka Horymír nebyl, milí čtenáři, idiot, když oslovil dívku ve vysokém stupni těhotenství jako pannu. Staří Slované, zvláště potom kmen Čechů, nazývali pannou každou dívku, která nebyla provdána. Množství předmanželských dětí nehrálo roli. Po staročeském rozvodu (viz Dívčí válku) se opět oslovovala panno. Čech to zdůvodňoval lakonicky: „Kdybych to takhle nenařídil, vůbec žádné panny bychom neměli, leda snad kojeňátka!“ I ostatní ženy, vyjma kojících, vstaly a rozhořčeně obklopily Horymíra.

Jedna z dívek nejvíce nažhavená, Častava jménem, do mládence šťouchla, až si sedl na zem. „Co nám má ten starej senilák poroučet? Zbláznil se snad? Už toho máme dost! Nikam nepůjdem. My zde zůstaneme. Nemám pravdu, děvčata?“

„Dobře jsi to řekla, panno Častavo! Míra naší trpělivosti přetekla,“ přitakala panna Šárka, doplněna jsouc ctnou pannou Kazi, vojvodovou vnučkou. „Když nemaj toho vandrování za ta léta dost, tak ať si založej turistickej kroužek a choděj na dlouhý pěší túry. Ale vocuď a sem ať se zase vracej.“

„Pojďte, holky,“ ozvalo se z nespokojeného hloučku, „jdem za vojvodou a řekneme mu to pěkně do očí!“

A jak řekla, tak se i stalo. Rozkacené ženy a dívky rázně překročily ještě stále na zemi sedícího Horymíra a zamířily na vrchol hory, kde u staleté lípy největší množství shromážděných bohů, dědků a rodových totemů dávalo tušit, že vůdce kmene je nablízku. Úvaha se změnila v jistotu, když děvčata spatřila Praotce, Lumíra a Vojena, jak si balí chlebníky. Jen Pramáti Čechová chruněla spokojeně pod lípou, jako by měla půlnoc.

Vladyka Bivoj, spatřiv dav dívek, postavil se neohroženě s kopím v ruce mezi ně a vojvodu, zvolaje silným mužným témbrem: „Stát, děvuchy! Dál ani krok!“ Dav se ukázněně zastavil, ale nepřestával hlučet.

Na pokyn Vlasty reptání ubralo na síle a Vlasta oslovila Bivoje. „Musíme mluvit s Praotcem Čechem! Teď hned!“

„Vojvoda má důležitou poradu!“ Bivoj napnul svaly a ještě výhružněji pokročil k ženám. „Vojvoda má důležitou poradu! Jste objednaný? Zpátky! Vraťte se!“

Bojovná Vlasta naznačila krátký levý hák, a když bystrý, rychlý a dobře cvičený Bivoj nastavil ráně štít a odkryl tak spodní část svého těla, Vlasta ho do ní kopla. Bivoj zavyl jako vlk a svezl se jí k nohám. Zbraně mu vypadly z rukou, kterými si zakrýval rozkrok. Náznaky nevole ozvučely shromáždění a bylo vidět účast mladých dívek se statečným mládencem.

„Tam né, Vlasto! Tam né!“ protestovaly. „Co kdyby se mu něco stalo? Takovej krásnej chlap!“ a několik dívek pomáhalo skučícímu Bivojovi na nohy.

„Žádný strachy,“ smála se panna Vlasta, „jsem zkušená ženská a vím, jak silně kopnout, abych je nepoškodila. Chtěla objednávku, dostala ji, nechutná gorila. Nepotřebuju se objednávat, když chci mluvit s vůdcem svého kmene! Navíc když jsem s ním v Indii pásla posvátné krávy.“

Hlučný rozhovor přilákal vojvodu, který chvilku pozoroval, jak mladičká Šárka a jeho vnučka Kazi masírují Bivojovi nakopnuté místo, a potom se zeptal: „Co je to tu za shromáždění? Jak to, že nebalíte? Bude snad celý kmen na vás čekat? No? Mám vám to zopakovat?“ Praotec se výhružně rozkročil a vzpamatovavší se Bivoj žaloval: „Prosím, vojvodo, ony mě bijou!“

„No tohle,“ rozčílil se Praotec, „co jsem to slyšel? Co to do vás vjelo? Mýho bodyguarda nikdo mlátit nebude!“ Po těch slovech se obrátil ke svým vnučkám: „Co je holky? Vy jste tu taky? Koukejte mazat balit! Hybaj domů. Hybaj!“

Davem se prodrala Čechova nejoblíbenější vnučka Libuška a oslovila ho: „Dědečku! Máme svoji tiskovou mluvčí.“

Vojvoda se rozesmál: „Jak můžete, vy lhářky, mít tiskovou mluvčí, když tisk ještě nebyl vynalezenej?! No?“

Zavládlo rozpačité ticho. „Hmmm,“ koktala mladá kněžna, „to jsem si jaksi neuvědomila, ale mluvčí máme! Není teda tisková, ale mluvčí to je! Je to fuk, když není tisk, tak bys to stejně nemohl tisknout.“

„To je pravda,“ uznal zase na oplátku vojvoda, „tak o čem bude mluvit? No? Je dost hodin, už bychom měli vyrazit!“

Děvčata opět ožila: „Řekni mu to, Častavo,“ volala panna Šárka na svoji družku, která stála po Libušině boku, „naservíruj to vojvodovi pěkně bez obalu!“

Praotec se obrátil celou svojí mohutnou postavou směrem k Častavě a upřel na ni svůj přísný vůdcovský pohled. „No, Častavo. Co se dozvím? No?“

Častava, nevydržíc zrakový duel psychicky, tváří tvář vůdci celého kmene se zhroutila a začala zbaběle koktat: „Já? Proč já? Já nic. Vůbec nic. Když na to přijde, tak co já? Já klidně půjdu dál a docela ráda. Já se vlastně těším. Poznám nové kraje, nové lidi. Já nic, proč já?“ Vlasta ji odstrčila a Častava, která během svého zbabělého projevu téměř klesla na kolena, se sesunula na zem.

„Uhni, ty servilní zbabělá slepice, kšááá!“ Častava, úplně zblblá z toho, co se seběhlo, začala poděšeně kvokat a kvokajíc vmísila se do davu. Vlasta se rozkročila před Čechem, dala ruce v bok a po obou stranách majíc vojvodovy vnučky a pannu Šárku, spustila: „Praotče Čechu, vojvodo náš milovaný. Jsme unavený! Už nechceme dál! Děti se pořádně neučej, protože škola není, a když je, tak každej den jinde a těžko se hledá. A když se najde, děti už jsou po celodenním pochodu tak unavený, že všechny i s učitelem ihned usnou.“

„Děsně utratíme za prošlapaný boty!“ doplnila ji Kazi.

„Každej má svou vlast, jen my né!“ přidala se Šárka.

„A kdo ví, dědečku, zda to vůbec ještě vede dál…“ zkoušela zmátnout vojvodu Teta.

„Dědečku,“ pravila Libuška a objala ho kolem ramen, „dědečku, ty máš přece tak rád pivo. Takhle se chová dobrý hospodář? Na jaře zasadíme chmel a v květnu už jdeme zase někam do Tramtárie. Ten chmel potom sklidí a tvoje pivečko pijí, bez práce, Galové, Keltové, Germáni, Římani, Britové a vůbec všechna ta neslovanská pakáž!“

Bylo vidět, že Praotec s vnučkou v podstatě souhlasí, jen zmínka o Británii ho rozčílila. „Pozor, Libuško,“ pohrozil, „na Británii mi nesahejte! Jestli některý evropský kmen zasluhuje úctu a mohl by se směle srovnat s naším, tak jsou to Britové. A nezapomínej, že tvoje milovaná babička a moje žena Pramáti Čechová je Angličanka!“

Libušku to zamrzelo, protože si uvědomila, že i v jejích žilách koluje krev kmene, který tak pozoruhodně umí kopat do mičudy, a chtěla věc uvést na pravou míru, ale vojvoda ji už nepustil se slovu a pokračoval: „Dcery moje! Vnučky milované! Sestřenice, přítelkyně, milenky, ženy naše lepé slovanské, děvuchy milované. Už tam budem. Jen něco málo – týden,“ vojvoda na vteřinku zaváhal a hned začal přidávat, „týden, dva, tři – měsíc, možná už jen docela malý měsíček a už tam budem, v tý naší krásný vlasti. Cítím to v kříži. Věřte mi! Neukvapujte se, děvčata! Jak už se jednou zastavíme, tak už tam musíme zůstat. Evropa bude brzo děsně zasekaná, že se tu skoro nehnem. Takže dobře vybírejme, holčičky moje. Vždyť už je to na furt!“

„Tobě se to cestuje, když tě nosej, dědku!“ ozval se anonymní výkřik z davu, který popudil Bivoje: „Žádný vulgarismy, holky, mluvíte s Praotcem Čechem – vojvodou našeho kmene! Výraz ‚dědku‘ si, ty slepice, nech pro svýho starýho!“

Praotec se zasmál a s ním i několik děvčat, která ocenila Bivojův vtip. „Inu, nech je, Bivoji,“ uklidňoval mladíka vojvoda, „inu, nech je. Jen ať děvčátka mluví. Jen ať klidně řeknou svůj názor. Každý má právo se svobodně vyjádřit i v otrokářském řádu, ostatně i já jsem podepsal v Stonehenge Chartu otrockých práv a svobod. Ne, ta dobrá žena to snad ani nemyslela tak zle, že? Ona pouze chtěla vyjádřit svůj názor. Kdo to byl, no? Děvenky, která to byla, přiznejte se dědouškovi hodnému, nic se jí nestane.“

Ticho, hrobové ticho, že by ses krve nedořezal, bylo mu odpovědí. „Tak, kdo to byl?!?“ zařval najednou z ničeho nic a rozzuřil se. „Kdo to byl? Co to bylo za krávu,“ křičel Čech a mlátil kolem sebe vladařskou holí, „kačena blbá, já jí.“

Panna Vlasta uchopila ho pevně za mávající pravici a uklidňovala ho. Uctivě, však rázně: „Vojvodo, nenechte cloumat hněv vaším majestátem a přijměte upřímná slova. Což nesnesete pravdu, vojvodo? Chcete, abychom si vás vážili a nadále vás milovali? Chcete?“

„Ano, chci!“ přitakal Praotec.

„Tak vidíte. Chodíte, vojvodo? No, jen řekněte, chodíte?“

„Někdy. Někdy jo,“ připustil.

„To vím, že někdy jo,“ odtušila Vlasta. „Ale když vandrujeme. Capáte, vojvodo? Capáte?“

„Necapám,“ kapituloval vůdce a Vlasta kula železo, dokud bylo žhavé, a bez nadechnutí pokračovala.

„Víte vy vůbec, co se říká? Víte vůbec, vojvodo, co se šušká, co si šuškají i ptáci na stromech? Co si šušká celý kmen?“

Vlasta vzbudila vojvodovu zvědavost.

„Co si šušká? Co si tak může šuškat, abych to nevěděl! Já, kterej vím skoro všechno. Co se šušká, Vlasti?“ zaprosil.

„Chceš znát opravdu pravdu? Sneseš ji? Nebudeš zase řvát, kdo to byl, a mlátit holí kolem sebe? Dáš mi čestné slovo Praotce, že mě nebudeš za má upřímná slova šikanovat a že mě neznásilníš?“

„Slibuju!“ prohlásil Čech rezolutně. „Slibuju, že tě nebudu bít, mučit a šikanovat.“

„A víc nic? To nebyly všechny mé požadavky! Víc nic?“

Bylo trapné ticho, které přerušila Častava, které evidentně už otrnulo: „Pokud teda jde o to znásilnění, tak já to, Vlasti, vezmu za tebe, jako tvá dobrá kámoška.“

„Já taky! Já taky!“ ozývalo se z davu a mnohá děvčata tlačila se do předních řad. „Tady! Tady!“ zvedaly se dychtivé ruce.

„Co jsem slíbil, to jsem slíbil. Víc nic! Mám svý práva jako vůdce kmene, a dokud živ a zdráv ve vašem čele státi budu, harašment bude vždycky povolenej!“

Většina z přítomných žen začala tleskat, ale Vlasta je uklidnila pohybem ruky.

„Šušká se,“ pravila, činíc dramatickou pomlku, „šušká se, že sis to rozmyslel! Že to byl jeden velikej lapsus, že tě to mrzí a že se vracíme zpátky do Indie. Ale protože jsi starej senilák, vojvodo, promiň, tak protože jsi starej senilák, tak jsi zapomněl cestu zpátky. Takže my putujeme a nevíme kam.“

Nastala pauza a na Praotci bylo vidět, jak ho smělá Vlastina řeč zdrtila. Spustil ramena a pravil: „Tak tohle se šušká? Tohle si šuškaj za mými zády i moji stateční bojovníci?“

Čechovi vhrkly do očí slzy: „Starej senilák zapomněl cestu. A já, hlupák, tolik jsem toho pro svůj milovaný kmen udělal.“ Utřel stékající slzu a zarecitoval:

„Já vedu svůj lid z Burgund sem

a takovéhle řeči o mně vede

ten velebený český kmen!“

Znovu mu vhrkly slzy do očí a obrátil se na Bivoje: „Bivoji! Duše věrná, ty si taky šuškáš?“

„Šuškám, vojvodo,“ přiznal statečný Bivoj. „Ale jen za tvými zády!“ dodal omluvně. Přišlo mu to náhle líto a vrhnul se vojvodovi s pláčem kolem krku.

Většina přítomných žen i mužů začala též bulet. Slzy jak hrachy kutálely se po Praotcově ušlechtilé tváři a ten se plačky ptal: „A božský Lumír? Šušká?“

„Šušká, vojvodo!“ potvrdil dotázaný.

„A panic Ctirad, šušká?“

„Šuškám, vojvodo,“ přiznal se Ctirad.

„I panna Šárka, šušká?“

„Šukám, šukám,“ hlásila se k statečným panna, ale vidouc, že způsobila všeobecné veselí u přítomných, rychle se opravila, „šuškám, kníže, šuškám.“

Jediný Praotec se nesmál povedenému vtipu. Byl tak zlomen nespravedlností, s jakou jeho lid, jeho vlastní krev, hodnotil smysl jeho života, tedy podobně jako jeho velký tajný vzor Mojžíš dovést svůj kmen do země zaslíbené. Pravda, Mojžíš měl vydatného pomocníka v Hospodinovi, Pánovi zástupů, a uměl kousky, které Čech, ať zkoušel jakkoli dlouho, nedokázal. Možná, že jsem si mohl vybrat parťáka, honilo se mu v sivé hlavě. V tandemu Mojžíš-Hospodin alespoň jeden z nich, ten druhý, věděl, kde zaslíbená země leží, takže šli najisto. Ale chudák Čech se musí řídit instinktem a intuicí.

Perunovi je celkem jedno, kde žijeme, mudroval Praotec. Taky se mnou téměř nemluví, zatímco Mojžíš si s Hospodinem mohl pokecat, kdykoli ho to napadlo. Ale lid máme oba stejný, konstatoval v duchu. Židi i Češi, všechno stejný šmejdi: nevděčný, nedočkavý, nespokojený, nevěrný. V duchu si promítal příšerné vlastností obou etnik, když si uvědomil, že svým Čechům trochu křivdí. Hajzlíci to jsou, to je pravda, ale takový věci a příšernosti, jaký na putování do zaslíbený země vyváděli Mojžíšovi Izraelité, to zas Češi né. To pozor! Ale Perun mi mohl helfnout, to je fakt. Co by mu to udělalo, zvlášť když vidí, že opravdu trochu bloudím, uvažoval vojvoda. Jestli s tím něco neudělá, tak jednou špatně dopadne. Hospodin jeví se o třídu lepší.

Čech se ustaraně rozhlédl, jako by měl strach, zda lidé nečtou jeho myšlenky a jestli ho přece jenom všemocný Perun nesrazí bleskem. Perun ho nesrazil a lid už opět rozjel u kmene tak oblíbenou davovou diskusi – co Čech, to názor.

Praotec v sobě sebral veškerou sílu a promluvil k davu. „Promiňte mi, děti moje, moji odmlku, ale pochopte, jak velkým šokem je pro mě vaše nedůvěra, pochybnosti a posměšné šuškání.“

„My tě máme rádi,“ ozývaly se upřímné hlasy z davu, ale vojvoda je přešel bez komentáře a pokračoval: „Buďte si jisti, a máte mé slovo vojvody, že senilák opravdu nejsem. Vím, co dělám, vím, odkud jdeme, kde to bylo a kam směřujeme.“

Praotec přestal mluvit, zahleděl se nepřítomně kamsi za shromážděné, potom náhle zmaten, vrátil se zrakem na zem, leč řeč nalézti nedokázal. „Safra, ať mě Perun,“ koktal, „o čem jsme to vlastně mluvili?“ obrátil se na Bivoje.

„Že nejsi žádný senilák, dědečku,“ pravila Libuška, než se Bivoj rozhýbal k odpovědi.

„To teda nejsem!“ rozčílil se Čech. „Kdo tady říkal, že jsem senilák, a jak jsme se k tomu vůbec dostali?“

Bylo na něm vidět, že je úplně mimo, avšak dav myslel, že šlo o zvláštní vizi, o mystický stav mysli, bleskové osvícení, které vše zašmodrchalo, a nepřisuzoval úplnému zmatení debaty žádný význam.

Znovu zesílilo volání: „Chceme zůstat! Bolej nás nohy atd.“ Mnoho lidí, nevěda co bude, přestalo balit a ti, kteří měli už zabaleno, opět si vybalili. Dav v očekávání hleděl na Čecha.

Ten opět pokynem paže s vojvodskou holí utišil dav a řekl: „Vyhlašuji sanitární den. Dnes zůstaneme a já vše zvážím. Zítra vám za úsvitu sdělím své rozhodnutí!“

Shromáždění propuklo v jásot a lidé se v naději začali rozcházet.

„Svolej poradce!“ naklonil se Praotec k Bivojovi. Ten vylezl na balvan, na kterém stál před ním vojvoda, a dav dlaně do kornoutu, volal: „Vladyka Vojen a božský Lumír k vojvodovi! Vladyka Vojen a božský Lumír k vojvodovi! Nechť se ihned dostaví k Praotci Čechovi! Konec hlášení.“

Netrvalo dlouho a oba poradci seděli u ohniště Čechovy rodiny, zatímco Kazi s Tetou cosi kutily nad rozbalenými zavazadly. „Podlehl jsem nátlaku, moji milí rádcové,“ hořekoval Čech. „Tak nějak se to seběhlo, jak na mě dotírali, že už jsem ten psychickej nápor nemohl zvládnout. Už na to nemám. Jak stárnu, je to pro mě pořád těžší a těžší. Myslíte, že mě taky nebolej nohy? Do prdele!“ zaklel a čekal na reakci poradců.

„Promiň, kníže, ale vždyť tě nosej!“ osmělil se Vojen.

„To neznamená, že mě nemůžou bolet nohy. Do prdele!“ rozčílil se Praotec. „Copak můžou starostlivého vládce kmene nebolet nohy, když celý kmen bolej? Já, který cítím s každým z vás? Každá vaše bolest je i mojí bolestí? Vy jste nikdy neslyšeli o tom, že když někomu po nehodě musí šaman uříznout nohu, tak že dotyčný, i když ji už dávno nemá, cítí i nadále všechny prsty, lýtko, klouby… zkrátka všechno, jako by ji měl? No? A přitom ji nemá! To jste nikdy neslyšeli?“

„Slyšeli,“ připustili neochotně oba poradci a Vojen zrudl, uvědomiv si, že předtím zapomněl koktat. „U u u uvědomujeme si,“ napravoval svoji chybu.

„Je to teda trochu demagogie, co jsme od tebe slyšeli, vojvodo,“ oponoval božský Lumír, „ale prosím, no. „

„Já tě, ty jeden Lumíre.“ napřáhl se Praotec holí, „nezaváděj mi sem ty nový slova, jejichž význam neznám a nemohu si ho ověřit! Neser mě, Lumíre! Úředním jazykem je u nás čeština, a tak buď tak laskav a používej výhradně ji! Tyhlety novoty, tyhlety kraviny a hovadský slova, který máš z dopisů od těch svých řeckých kamarádů, Demosthénů, Aristotelů, Periklů a jak se všichni ti lehkoživkové jmenují, mi sem netahej! Rozumíš?“

Lumír nerad a dotčeně přitakal, nechtě více vojvodu dráždit. Oba poradci dobře věděli, že když prchlivý vojvoda začíná v přímé řeči ztrácet kontrolu a pomáhá si sprostými výrazy – prdel, hovno, nasrat a podobně – mohla by pro ně ve finále skončit porada výpraskem, což se už mnohokráte stalo. Proto už nic neříkali a vojvoda též. Až po chvíli obrátil se na ně znovu s otázkou: „Když rozhodnu, že tu zůstaneme, tak jak jim to u Peruna vysvětlím, když jsem to tu předtím tak strhal a pomluvil?“

„Samo se drží, to, co se nepovede,“ řekl božský. „Jestli topůrko praskne, marně k hvězdám hleděti a salátová mísa nepodléhá korozi, když okřín červená se.“

„Nádhera!“ zatleskal Čech. „Jsi moudrost sama, Lumíre. Ale k věci. K věci.“

„Třeba se z toho ještě nějak vy vy vykroutí tíme! Zí zítra ji jim něco co řekne neš jde deme dá dál,“ snažil se Vojen povzbudit vojvodu.

„Cítím, že to nejde, Vojenku,“ zjihle oslovil Vojena Praotec a dal mu přátelsky ruku kolem ramen. „Cítím, hoši, že to nejde. Míra trpělivostí je dovršena. Lidi už dál nepůjdou. Možná pár kiláků – den dva, ale pak je tu problém znovu. Nakonec musím uznat, klobouk dolů! Šedesát let pochodu, to by vydržel bez reptání málokdo.“

„Pravdu díš, vojvodo! Pomni, že ani Perun neskáče v ohni vysoko, zvlášť je-li míra poctivá, a Morana bycha honí, couvá-li Neptun.“

„To je ono!“ přisvědčil Čech. „Pochopil jsem, co jsi řekl, božský Lumíre! Udeřil jsi hřebík na hlavičku. Jsi opravdu božský!“ Lumír hleděl na něho udiveně, neboť sám nevěděl, co plácnul, a byl tím zmaten. Vojvoda v Lumírově oslavě více nepokračoval a všeobecně mudroval: „No, je to tu docela fajn, a když si odmyslíme, že tu furt leje a že je zima od října do května, tak to myslím docela ujde. Ale mám chlapci strach z tý polohy! Ta se mi nějak nezdá. Věřte zkušenému Praotcovi. Ta poloha, sakra! „

„Víte,“ pokračoval, „ono to klame. Na první pohled krásně položená země, pěkně ohraničená horama, ale nenechte se mýlit. Vždyť víte, kudy jsme sem přišli. A líbilo se? Ne. Tak vidíte. Ještě nikdy jsem neviděl své milé Čechy mašírovat tak rychle. Dole Germáni, nad náma ty… no… Ru ru ru, do prdele, jak se jmenujou?“

„Ru ru ru ru.“ začal koktat Vojen, „Rusové!“

„Ano, Rusové. Napravo Tataři, nalevo Avaři, pod nima Galové, nad náma nevím – snad nějaký Slovani? Jestli jsou jako my, tak Perun potěš. Nelíbí se mi to, chlapci, nelíbí. Ta poloha zdá se mi býti příšernou. To jsme mohli zůstat v Indii. Tam alespoň nelilo a bylo furt teplo.“

„Teplo, jo?“ oponoval mu Lumír. „Ale dobře, že jsme vypadli. Nemohl bych už žít déle v zemi, kde nežerou hovězí, kde neznaj bifteky. Děti ti chcípaj hlady a posvátná kráva na to čumí oknem. Jo, podle potoka, jak kdy kvítí do roka. Apropó, vojvodo,“ vzpomněl si božský, „když tak vzpomínáme na původní domovinu, už se ti donesla ta novina?“

„Copak zase u Peruna! Snad se zase něco nešušká?“ zděsil se kníže. „Co se šušká?“

„Ale nic,“ uklidnil ho Lumír s úsměvem, „žádná jobovka. Naopak, velmi dobrá zpráva. Psal to minulý týden mladý Gándhí Horymírovi, proto se to k tobě ještě nedoneslo, je to vlastně úplná novinka, ale máme z toho všichni velikou radost. No, pamatuješ se na toho Gándhího. Byl to ten mladej kluk, jak chodili společně s Horymírem chytat ryby do Gangy.“

„Ano, ano, máš pravdu,“ přisvědčil vojvoda, „už si vzpomínám, ten, co tak málo jedl a byl kost a kůže. Velmi příjemný chlapec.“

„Ja jakej pak příjem příjemnej chlapec?“ rozčílil se Vojen. Ja jakej pak pří příjemnej chlapec, kdy když se ne nepral, ani kdy když byl napade denej? Pasivně se se nechal mydli dlit a na náš Horymír ji jim muse sel dát do do držky sám! A mla mladej Gándhí na toto ču ču čuměl!“

„Tak hoši, dozvím se, co ten Gándhí Horymírovi psal, nebo ne? Co je to za dobrou zprávu, božský?“

„Pamatuješ se na Cikány? Cikáni jdou za náma!“

Čechova tvář se vyjasnila a vlídný úsměv stvrdil u přítomných oblibu výše uvedeného etnika. „Samozřejmě, že se pamatuji. Jak bych mohl zapomenout na Kikány. Takový skvělý lidi, tak výtečný kluci a holky! Pravda, trochu divoký, ale to vyvážila spousta jiných předností. Ano, Kikáni, Kikáni. Máš pravdu, tábořili vždycky vedle nás. A ti, že jdou za námi? No to je přece nádhera. Naši Kikáni budou opět s námi!“

„Ci ci ci káni, vo vojvodo,“ opravil ho Vojen. „Ci ci cikáni! A né Ki ki ki kikáni.“

„Seš si jistý?“ zpochybnil vojvoda Vojenovo prohlášení. „Já měl pocit, že v sanskrtu a hindštině se čte c jako k. Tak proto říkám Kikáni.“

„Vojen má pravdu, kníže,“ přidal se božský Lumír. „Pleteš si to s tvojí oblíbenou Británií, matou se ti z toho cestování jazyky.“

„Kikáni nekikáni, hlavně, že už vyrazili. Prej jim tam bylo bez nás děsně smutno, a tak odešli taky. Budou tu coby dup.“

„Tak to je skvělé, to je skvělé!“ vychutnával si Praotec znovu a znovu potěšující novinku.

„Tak Kikáni jdou za náma, to jsem rád. Kluci moji zlatí. To budou Češi rádi, doufám, že jim nebudou dělat žádný naschvály!“

„Ja jaký pro problémy? Snes snesli jsme se v In In Indii, snesem se se i ta tady,“ konstatoval Vojen a dodal: „My myslím, že že že si řikali je ještě jinak ne než Cikáni nenebo Ki ki kikáni. Ro ro ro ro ro ro ro, sakra, ne nemůžu si to vy vybavit!“

„To je fuk. Až přijdou, tak se jich zeptáme, jak chtěj, abychom jim říkali, né? Už aby tady byli,“ poznamenal vojvoda.

„Pojďme, chlapci, ale od příjemných věcí k nepříjemným povinnostem. Víte, hoši moji nejbližší, co mě děsně žere? Né? Tak já vám to povím. Jak já budu vypadat, když jsem to včera tak sepsul, zesměšnil, pomluvil, strhal, a dneska bych to měl vychvalovat? Co si Čechové pomyslí? Úplně se zesměšním!“

„Co by si pomysleli, nic! Budou držet hubu a krok!“

„Já já si to my myslim ta taky,“ přidal se Vojen, „bu budou mo možná re remcat, a a ale ne ne na nahlas.“

„Když budou držet huby, tak ať si klidně remcaj, to přežijem,“ pravil Lumír a zvedl zrak na společníky, jak zareagují, až si uvědomí, jaký nesmysl právě řekl, ale kníže i Vojen se tak silně soustředili na stávající problém, že jim Lumírova kontradikce zcela unikla.

„Jak jim to, u Peruna, ale řeknu?“ zoufal si kníže. „Pomyslete na to, až budu zase na tom šutru před nima stát jako včera, ta hanba! Jakými slovy, jak začnu? Jak to zdůvodním, že jsem se z toho vyspal? Jaký uvedu argumenty? Jaký zdůvodnění?“

„Jaký zdůvodnění?“ rozčílil se božský Lumír. „Jaký, u Peruna, zdůvodnění? Jsi vojvoda? Jsi! Jsi Praotec? Jsi! Tak jaký zdůvodnění? Budeš zase chvíli politik. Včera ti to moc šlo. Byls báječný!“

„No no ja jasně! Po politika je ře řešení, když si v pr pr prdeli s argu argumentama. Ne neboj se, je je jen do to toho!“ povzbuzoval knížete Vojen.

„Řekneš přesně to, co včera, ale zase obráceně,“ rozhodl božský Lumír, „tak, jak jsi to říkal předtím, než jsi to začal říkat obráceně. Vrátíš se k tomu, co jsi zrušil, a zrušíš to zrušení, který rušilo to první. Nikdo nic nepozná, nikomu nebude nic divný, nikoho nenapadne, že je to zase jinak. Už si začínají zvykat a zvyknou si ještě víc. Úplně z toho zpitoměj. Buď dobrým a obratným politikem a tvoji Češi tě budou ještě více milovat.“

„Myslíte, chlapi?“ pravil kníže, který si stále nebyl úplně jistý, ale vida, že nic lepšího nevykoumají, poznenáhlu souhlasil. „Politik? Dobrá! Ale už naposled. Už to po mně nikdy nechtějte. Nikdy! Rozumíte? Nikdy!“ Kníže začal křičet, že ho bylo slyšet široko daleko, a Češi zvedali hlavy od snídaní a poslouchali, co že se to ve vládě děje.

Čech si toho také všiml, zeslabil hlas, ale důrazně prosykávaje slabiky mezi zuby, trval na svém. „Ještě naposledy ze sebe udělám vola. Ale pak už nikdy! Rozumíte? Nikdy!“ Znovu se důkladně zamyslil a už mírněji uvažoval: „A nemůže to, chlapci, dojít tak daleko, že budou lidi chtít tu, no tu, ten hnus, no demokracii a budou chtít svrhnout moji vládu a vládu mé rodiny? Co když někoho z nich napadne, že nemohou ztratit nic než své okovy? No? Co když někdo přijde s pitomou hláškou, třeba jako: Bojovníci všech kmenů, spojte se! No? Víte, chlapci, jak jsem se nadřel a co to stálo potu, než jsem se vypracoval tam, kde jsem? Z obyčejného bojovníka? Vždyť, Lumíre, víte oba, že jsem nebyl vždycky Praotec! Vlastní pílí jsem se vypracoval. Začínal jsem od píky, a teď bych měl nějak neuváženě o všechno přijít? O vládu, o vliv, o majetek?! Safra, vždyť víte, jak mám velkou rodinu, a všechno leží na mně! Všechno! Všecičko! Krok mi s ničím nepomůže, s Lechem je těžká domluva a mám, nezapomeňte, tři neprovdaný vnučky! Jsou to holky hezký, hodný, ale nezaopatřený. Libuška je pilná a hodně mi začíná pomáhat, ale Kazuška s Tetičkou jsou velmi mladý, a co by s nima všema bylo, kdybych přišel o praotcovství?

No?“

Vojvoda, jak se dostával opět do psychické krize, začal přidávat na hlase, a tak mu božský pěvec Lumír ucpal rukou ústa. „Pssssst! Psssst! Ať nás, u Peruna, nikdo neslyší! Takováhle malomyslnost! Tohle skuhrání by vás mohlo zničit, a ne demokracie, jak se jí furt bojíte!“

„Zby zby zbytečně,“ dodal vladyka Vojen, „pro protože je ještě před tím přijde fe fe feudalismus, a to už už tu dá dávno ne nebudem! To už ne není na naše starost. Ne nechtěj vo vojvodo přesko přeskočit je jednu hi historickou epochu!“

„Moje řeč. Kozla bednu těžko zmateš. Silný silného, když hledá, málo k dobru stínu nedá. Češi chtějí vůdce silného, mužného a rozhodného,“ prohlásil Lumír, „přesně, jak to napsal jeden z našich největších spisovatelů. Cituji, vojvodo, dobře poslouchej!“

Na ta slova božský Lumír pozdvihl obě ruce k nebesům a zvolal: „Zabil jsi mi strejčka – tumáš do držky!“

„Tohle že někdo napsal?“ konstatoval příjemně překvapený kníže. „To se mi líbí. Vidíte, jak máme šikovný lidi. Takovému člověku bych svěřil výcvik bojovníků. Z rukou takového chlapa může vyjít pouze dobrý voják! Běžte, hoši, a svolejte mi moje milované staré Slovany, ať už mám tu politiku za sebou. Fuj! Hnus!“

Božský Lumír udeřil holí třikrát o zem a mohutným hlasem zvolal: „Staří Slované, slyšte moudrá slova svého milovaného vojvody! Slyšte slova Praotce Čecha. Slyšte! Slyšte! Slyšte!“ Božský ani nemusel příliš tlačit na pilu, protože lidé se začali trousit už v momentě, kdy viděli, jak se Čech s poradci dohadují u balvanu. Zkušenost je naučila, že bude bezprostředně následovat nějaký vážný projev. Proto netrvalo dlouho a široko daleko kolem hory Říp stáli skoro všichni.

Praotec se vyhoupl na balvan a s rétorickými gesty spustil: „Moji milí staří Slované! Kmeni můj rodný! Tady chcete zůstat? Tady? Ptám se vás důrazně. Opravdu tady na tomhle místě, v týhle krajině chcete zůstat?“

Čech udělal dramatickou pauzu a zařval: „Mám jistotu! Cožpak jsem slepý? Neztratil jsem přece soudnost!!! Vždyť pohleďte! Divoký kanec rozrývá zde kyprou lesní půdu a hustým, spletitým podrostem dere se liška a divoká kočka! Ano! Rozrývá! Dere! Z haluze číhá mrštný rys, pronikaje zrakem šero lesní, jímž nese se zdaleka řvaní obrovského zubra, beroucího se ku brodu, nebo prameni! Ano! Číhá! Proniká! Řve! Jelen volně přebíhá tu a s ním stádo laní. Pase se tu na paloucích hojně srn, ale také množství vlků toulá se a plíží za kořistí lesem i širou krajinou. Vysoko v slunném povětří.“

„Neříkal jste náhodou, že tady furt leje?“ přerušil vojvodu výkřik z davu, podpořen několika dalšími.

„Ano! Říkal, že tady pořád prší. Nebo né?“ Protestující si ale nebyli úplně jisti, a navíc je okolostojící umlčeli. „Pssst! Ticho! Nechte mluvit Praotce!“

Čech stál jako zcepenělý, zcela vyvedený vytrhováním z konceptu. „Safra,“ zaklel, „kde jsem to přestal? Tak jsem byl nádherně rozjetej, do prdele!“

„O čem jsme to mluvili?“ obrátil se na Vojena, který zaskočen projevenou důvěrou koktal víc než obvykle: „Vy vy vy vy vy vy.“ a poulil na vojvodu své krásné modré staroslovanské oči. „Vysoko v slunném povětří,“ špitl Lumír, „vysoko v slunném povětří!“

„Jo!“ chytil se kníže. „Vysoko v slunném povětří, nad hřbety lesů pluje král všeho ptactva, skalní orel a jemu příbuzní. Po skalách, po lesích hnízdí hejna dravého ptactva, luňák i sokol, rarohů rod, jestřáb, krahujec i odrůdy menších dravců a sov a výrů. Plují! Hnízdí! Kmeni můj milý, vždycky jsem to říkal! Potoky, řeky i jezera hemží se rybami a vydra bytuje v šeru starých olší a vrb zarostlých divokým chmelem. Bože! Jak bych si dal pivo!!!“ neudržel Praotec své chutě a z davu se ihned ozvaly spřízněné duše: „Já taky! Pivo! Pivo! Pivečko!“

„Ticho!“ volal božský pěvec Lumír. „Ticho!“ Podal Praotci džbánek s pivečkem a směrem do davu zvolal: „To je jen pro řečníka!“

Čech jediným douškem obrátil do sebe třílitrový džbán za potlesku a pochvalného volání přítomných: „Umí, umíííí, umííí!“ Zdravě říhl a plynule navázal: „Má hojný lov, bobři zde nerušeně staví své umělé stavby. Je to tak? Řekněte? Je tomu skutečně tak, jak to říkám, moji milí bratři a sestry?“

Obrátil se k davu. „Ano! Je to tak! Přesně! Jasná páka! Hurá, ať žije moudrý Praotec!“ bylo mu namnoze odpovědí. „V hlasu větrů a šumění stromů,“ jel vojvoda dál povzbuzen reakcí přítomných, „a šumění stromů hrčí potoky, hučí řeky a v jejich bílém písku svítí na slunci zrna ryzího zlata.“

„Kde? Kde konkrétně?“ ozval se ojedinělý křikloun, ale byl poučen štulcem svého souseda a zmlkl.

Vojvoda, kterého se zmocnilo nadšení úspěšného řečníka, přešel poznenáhlu v kultivovaný řev: „V hlubinách země čekají poklady rud a vzácného kovu. Všude jará síla a bohatství. Země, dobrá svou hojností a plodností, čeká jen na dělný lid, jenž by užil hojných darů jejích.“

Před Čecha, kterým cloumala euforie, natlačila se dvojice, muž a žena blížící se střednímu věku, slzící dojetím. Oba mladí lidé se drželi za ruce a muž zvolal: „Ano! Čeká to tu na nás!“

Po těch slovech vytáhl zpod fěrtošky kladivo a nastavil ho Praotci před nos. Jakmile se tak stalo, žena, kde se vzal, tu se vzal, v ruce srp třímala a ten s kladivem do kříže zkřížila. „Ano!“ volala slzíc se stejnou hysterií. „Ano! Dělný lid, to jsme my!“

Než se ochranka v čele s Bivojem vzpamatovala, začali oba zpívat: „Poslední bitva vzplála, dejme sééé naáá pochod, internacionáála je zítřka lidský rod.!“

Zde už se Bivoj i členové vojvodovy ochranky vzpamatovali a mladou dvojici včetně jejich obrazce srpu a kladiva vytlačili z přední řady. Oba však nepřestávali zpívat, dostávajíce facky i od okolo stojících Slovanů. Vypadá to, že jsou na to zvyklí, pomyslel si Čech. Věděl, o jakou sektu jde. Cestou přes Rusko nakazilo se několik jeho lidí podivným učením o lidské rovnosti. To vojvoda nerad slyšel a viděl, ale protože jich nebylo mnoho, nijak proti nim nezakročil. Ostatně neviděl a neslyšel to rád, stejně jako byl alergický na řeckou nemoc, jak s oblibou říkal demokracii. „Obojí je scestné, fantasmagorické a utopické. I když ta sekta ruská…“ nemohl si vzpomenout na název a podíval se s otázkou v očích na božského Lumíra. Ten ihned chápaje, neboť celou scénku bedlivě sledoval, napověděl: „Komunisti.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čechy krásné, Čechy mé.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.