KALIBR

Scott Carson CHLAD

KALIBR

Přeložila Naďa Funioková

THE CHILL

Copyright © 2020 by Scott Carson

Translation © Naďa Funioková, 2021

ISBN 978-80-242-7286-3

Myšlenkami u Thada Beaumonta a George Starka

„Občas mívám pocit, že se mi ty příběhy napsaly samy, ode mne jen žádají, abych se podělil o jejich smutky a vyložil jejich sny.“

Kenneth Millar

Presque vu:

„Jevy a události v zorném poli ukazují určitým směrem; to jest naznačují konec, jehož není zcela dosaženo, nebo postrádají patřičné završení…“

Heinrich Klüver

„Navíc poněkud apokalypticky dodal, že přehrada bude představovat trvalou hrozbu pro města dál po proudu.“

Bob Steuding, The Last of the Handmade Dams:

The Story of the Ashokan Reservoir

PRVNÍ ČÁST

20. října 2000
NA HORNÍM TOKU
1

Molly si sbalila černý hedvábný pytlík, který se dal nasadit na hlavu jako kapuce, protože nechtěla znovu otevřít oči, dokud nebude zpátky v Galesburgu.

Látka pytlíku byla hebká a příjemná na dotek, ale taky dostatečně hustě tkaná, aby nepropouštěla světlo, takže představovala pevnější štít než jutový pytel nebo prostý bílý povlak na polštář, o nichž uvažovala původně. A přívětivější štít než černý pytel na odpadky.

Uložila hedvábný pytlík do kabelky k cívkám pevného rybářského vlasce na mořský rybolov a dlouhým háčkům z nerezové oceli. Železné řetězy a visací zámek už předem schovala na srázu nad jezerem. Pohled na háčky jí zrychlil tep, ale nezastavil ji, prostě jen položila poskládaný hedvábný pytlík nahoru na ně a zavřela kabelku. Řadila se ke stoikům a byla na to hrdá. Flegmatická, řekl o ní jednou, když byla ještě malá holka, táta a na to byla taky hrdá. To bylo v době, kdy se městečko vyprazdňovalo, každým dnem zůstávalo o pár rodin míň a každý večer si její táta vytáhl židli na verandu před domem a seděl tam s brokovnicí dvanáctkou v klíně, připravený na lupiče. Dával na ně pozor, ale nezlobil se na ně. Vždycky tvrdil, že skuteční lupiči jsou ti, které sem vysílají státní úřady a že doopravdická zlodějna je ta přehrada na řece Cresap Creek.

Ten zbytek, říkával, jsou jen vlny zčeřené prvotním zločinem. Co vlastně čekáte, že se stane, když odsoudíte město k zániku? Z kopců sestoupí hřích a po slavnostním přestřižení stuhy zůstane město bez zákona a bez vlády.

Nevěděla, jestli tenkrát po nocích vůbec spal. Když ráno vodil Molly do školy, svíral v ruce brokovnici. Cestou míjeli stařičké dřevěné stavení s jedinou místností, kde se vzdělával on sám, a táta k němu vždycky pokývl hlavou nebo ukázal hlavní pušky a poznamenal, o kolik tehdy bývávalo líp. Lidi nebyli tak chamtiví, opakoval pokaždé. Méně chamtivosti a víc zásadovosti. V té době býval Galesburg spíš komunita než městečko.

Pak s ní vystoupal po betonovém schodišti před novou, ale už teď k uzavření odsouzenou cihlovou školou, počkal, až otevře dveře, usmál se na ni a volnou rukou, v níž nesvíral brokovnici, jí zamával. Oplácela mu jeho úsměv, pevně odhodlaná nedat najevo strach, dokonce ani v těch posledních dnech, kdy už byla ve škole jedinou žačkou, kdy sedávala sama v lavici v patrové cihlové budově se všemi jejími podivnými zvuky. Nebo, což bylo ještě divnější, s absencí zvuků.

Byla Molly Mathersová a ta je flegmatická. Stoická.

Od té doby uplynuly desítky let, ale její povaha se nezměnila. Když se teď chystala opustit svůj pokoj, ocitla se v pokušení zastavit se před zrcadlem, zadívat se na vlastní odraz, jako by to byl docela jiný člověk, a dát té ženě sbohem. Jenže to by bylo přehnaně dramatické. Zbytečné. A tak kolem zrcadla jen prošla, protože věděla, že jediná tvář, kterou dnes potřebuje vidět, je tvář její vnučky. To pochopitelně znamenalo zastavit se v učebně. Molly se děsila představy, že by do ní měla vkročit, jenže nebylo zbytí.

Vyšla z pokoje, zavřela za sebou dveře a pustila se úzkou chodbou se staromódními papírovými tapetami s květinovým vzorem a pak po povrzávajícím schodišti dolů do haly. Po levé ruce měla jídelnu a po pravici knihovnu. Formální, nevětranou místnost, ještě vystupňovanou verzi zbytku domu, spíš muzea než domova. Vždycky se jí ale líbily police s knihami vyrovnané podél zdí.

Tentokrát knihovnou jen prošla a přistoupila k zadní zdi, kde visela otlučená dřevěná cedule s nápisem GALESBURSKÁ ŠKOLA. Její otec ji strhl z průčelí původní jednotřídky, než budova lehla popelem. Molly zahákla prsty za římsu police pod cedulí a zatáhla. Celá stěna se na dobře promazaných pantech zhoupla dovnitř. Byly to jediné dveře v domě, které jaktěživo nevydaly hlásku. Ještě než se před ní vynořila místnost na opačné straně, ucítila odtamtud kouř a vlhkost.

Chvíli počkala, aby se její oči přizpůsobily šeru, než vstoupila dovnitř. V místnosti byla příliš velká tma navzdory množství luceren, které visely z háků zapuštěných v ústředním stropním trámu. Ať se člověk podíval kterýmkoli směrem, do kteréhokoli koutu, všude byly zdi lemované starými fotografiemi. Tedy většinou se jednalo o fotografie. Některé obrázky, ty nejstarší, byly kreslené. Měla přehled o všech fotkách i kresbách, věděla přesně, kdy a kde byly pořízené. Už uplynula léta od chvíle, kdy si naposledy vyšetřila čas, aby si je pořádně prostudovala, a přesto je měla dokonale uložené v paměti. Ve světle luceren uviděla svoji vnučku. Gillian seděla v lavici obrácené čelem k tabuli. Kdysi to bývala i Mollyina lavice.

Gillian si jí nevšimla. Byla pohroužená do četby. Tmavovlasá hlava se skláněla nad knihou, modré oči přebíhaly zleva doprava, okousané nehty – její jediný nepřekonatelný zlozvyk – bubnovaly o prázdný zapuštěný kalamář na předním okraji lavice. Jeho prázdnota vzdávala hold Molly, symbolizovala jednu z hrstky bitev, které nad svou matkou vyhrála. Molly tehdy slíbila, že se podřídí vyučování v galesburské škole, ale pouze za podmínky, že jí nebude nikdo upírat znalosti o současném světě. Měj v úctě minulost, ale nežij v ní. Gelové pero Pentel, které leželo kousek od Gillianiny ruky a degradovalo kalamář ve staré školní lavici na zbytečnou položku, představovalo jakýsi památník tohoto Mollyina vítězství.

Když se teď ale Molly dívala na tu školní lavici, zapochybovala, jestli opravdu vyhrála. Jistě, kalamář upadl do bezvýznamnosti, ale stále tam byl přítomen. Minulost zůstávala vždy přítomná. Přežívala ve stařičkých předmětech a vzpomínkách, ve válečných historkách a varováních, nikdy skutečně nezmizela.

A nikdy nebyla pasivní.

Dveře knihovny nechala Molly pootevřené, takže vrhaly do učebny tenký pruh šedavého světla, a vykročila ke své vnučce. Při chůzi neklidně pokukovala po stropě. Omšelá prkna z topolového dřeva nad hlavou nesla vždycky tmavé stopy ohoření. Ještě v době, kdy pod nimi Molly sedávala jako žákyně, krápala z pomalu vysychajícího dřeva voda v podobě naducaných studených kapek. Pamatovala si, jak její máma vyjížděla v pramici na jezero a vytahovala dřevo hákovací kotvicí. Tehdy Molly pevně věřila, že ta děsivá stará prkna dřív nebo později vyschnou. Zatím tomu ale nic nenasvědčovalo. Ani teď, po nejsušším létě a počátku podzimu za celé roky.

Gillian obrátila list a pokračovala v četbě. Ještě ani jednou nezvedla hlavu. Nacházela se za portálem, který ji přenášel do fiktivního světa. Molly ji v takových chvílích velice ráda pozorovala. Těšilo ji vědomí, že se jím nechává tak bezezbytku pohltit.

„Líbí se ti ten příběh?“ zeptala se šeptem Molly.

Gillian jen mlčky přikývla. „Gil-lian. Gil jako gilotina,“ rozhořčovala se její vnučka, když někdo G změkčoval a vyslovoval její jméno Džilien. Pravá ruka se jí přikradla k ústům a nehet se natáhl ke konečkům zubů. Zase ten okusovací zlozvyk, z něhož pořád ne a ne vyrůst. Jako by předvídala Mollyino napomenutí, rychle ruku zpacifikovala a raději jí obrátila stránku.

Knížka, kterou četla, byl ošoupaný paperback ještě z dob Mollyina dětství, Čarodějovy hodiny od Johna Bellairse, nádherný příběh, který ovšem její matka prohlásila za propagaci čarodějnictví. Krátce poté, co se s tímto tvrzením vytasila, předložila celé rodině podomácku vyrobenou tinkturu na zažehnání sezonní chřipky. Co je tinktura jiného než čarodějnický lektvar? namítla Molly.

Tradice, odpověděla jí matka. Tradice a zdravý rozum. Na obojí svět rád zapomíná, dokud se mu samy nepřipomenou. A teď si vezmi svůj lék.

Nyní ta kniha spočívala v rukou její vnučky, hned vedle prázdného kalamáře.

Minulost nebyla nikdy pasivní.

Pod knihou ležely pracovní listy, na které se měla Gillian správně soustředit. Molly zahlédla několik otázek z dějin Galesburgu s řádkou odpovědí na výběr, plných starých jmen a dat, lidí a míst, na něž svět mimo tuto místnost už dávno zapomněl. A pak tam byly taky úkoly z matematiky a přírodních věd. Vzorečky byly na studentku Gillianina věku dost složité. Jistě, žádalo se od ní hodně, jenže Galesburg měl mimořádné nároky.

F = p · S

Pod tento vzorec Gillian nakreslila obrázek vody opírající se do hráze. Vedle skici připsala tlaková síla přehrady = tlak vody (krát) obsah plochy.

Molly poklepala ukazováčkem na pracovní list.

„Musíš si to představit, jako bys plavala pod vodou,“ řekla. „Znáš přece ten pocit, že ti snad každou chvíli prasknou ušní bubínky, když se noříš do hloubky, ne? To je tlak. Je to váha vody nad tebou.“

„No jo,“ zabručela Gillian, která se stále soustředila na knihu.

„Což znamená,“ pokračovala Molly trpělivě, pevně odhodlaná osvěžit vnučce učivo poslední lekce, „že se tlak zvýší, pokud… Gillian? Kdy se tlak zvýší?“

Gillian konečně vzhlédla od knihy. „Když se zvětší hloubka.“

„Výborně,“ prohlásila Molly, sklonila se a políbila vnučku na temeno hlavy. Toužila takhle zůstat, protáhnout ten dotyk, ale věděla, že nesmí. Tento okamžik si předem nacvičovala, dlouhá léta plakávala za zavřenými dveřmi, když si ho představovala, a díky vší té bolestivé přípravě teď byly její oči suché a suché i zůstanou.

Tak dlouhé plánování, a přesto to bylo nesmírně těžké.

„Půjdu na chvíli pryč,“ zašeptala a stiskla Gillianino levé rameno.

„Do obchodu?“ zeptala se Gillian, aniž by vzhlédla. Mohl jí snad někdo vyčítat, že ani nezvedla hlavu? Pro ni byl dnešek jen další běžný den, Molly vyrážela na další běžnou pochůzku a Gillian měla před sebou sice smyšlený, ale úžasný příběh.

Ach, bože, jak moc si Molly přála, aby mohla její vnučka žít v těchhle smyšlených příbězích věčně. Jenže za dveřmi čekal skutečný svět, a skutečný svět měl ostré zuby. Každý den strávený mimo jeho hranice představoval malý poklad.

Minulost nebyla pasivní a nebyla trpělivá.

Ano, do obchodu, chtěla odpovědět Molly, ale nakonec nedokázala zalhat.

„K jezeru,“ řekla.

Teprve tehdy Gillian vzhlédla. Zvedla vážnou tvář devítiletého dítěte s tmavou pletí po otci černochovi, ale s modrýma očima po matce, která měla holandské kořeny, a zadívala se na Molly.

Na rtech se jí probouzela první z řady otázek, pár dešťových kapek předcházejících lijáku. Teprve v tu chvíli se Molly konečně podařilo znovu plně upnout na dlouho nacvičovaný úkol.

„Potřebuju se projít,“ pronesla a s úsilím ze sebe vymáčkla úsměv.

„Chci si vyrazit na procházku k jezeru.“

A tak poslední slova, která řekla své vnučce, byla pravdivá. Políbila Gillian na čelo. Mohla si dovolit jen jediný krátký polibek, protože se bála, aby déletrvající projev něhy nevzbudil v její vnučce podezření a nevyvolal další otázky.

Když Molly poodstoupila, Gillian jen pokývla hlavou a znovu se vrátila ke své knize.

Pak Molly učebnu opustila. Když procházela pod lucernami a očazeným stropem s mokrými fleky, přímo cítila vodu. Nebyl to ovšem pach vlhkého a zatuchlého sklepa, ale vůně divokého potůčku či pramene, svěžího a průzračného.

Svěžího možná. Ale průzračného ne. To ani náhodou.

Podařilo se jí zadržovat pláč, dokud nevyšla z domu, a ani pak to nebylo nijak zlé. Nechala slzy volně stékat po tvářích, nebylo jich však moc. Stoik.

Pustila se lesem na severovýchod. Silnici se vyhnula, vzala to přes kopcovitý hřeben, aby si cestu k jezeru zkrátila. Zem pokrývala vrstva spadaného listí, natolik vyschlého po týdnech bez kapky deště, že jí praskalo pod nohama jako dříví v krbu. Den byl pošmourný a šedý, listí ovšem hýřilo třpytivým mixem oranžové, žluté a červené. Jako by tomu dlouhému, krásnému létu někdo podříznul krk.

Z lesa vyšla na vysoký sráz s výhledem na úsek řeky hned pod hrází. Na okraji srázu trčela ze země pěst modrého pískovce. Posadila se na ten balvan, vytáhla z kabelky mobilní telefon a vytočila číslo, na které musela zavolat.

Dispečerka úřadu šerifa Torrance County zněla zmateně a ustaraně, když ji Molly žádala, aby někdo zašel k ní domů zkontrolovat, jestli je všechno v pořádku, a diktovala jí svou adresu.

„Proč myslíte, že je něco v nepořádku, madam?“

„Já si to nemyslím,“ řekla Molly. „Já to vím. Někoho do toho domu okamžitě pošlete, buďte tak hodná. Ale, prosím, pokud možno bez majáčků a sirén. Holčička bude už tak vyděšená, není nutné to zhoršovat.“

Dispečerka na ni tlačila dalšími otázkami, jenže Molly zavěsila. Pak vytočila ještě jedno číslo. Nebylo pro ni žádným překvapením, že to tentokrát nikdo nezvedl. Gillianin otec bude v tuhle hodinu nejspíš hluboko pod zemí, někde pod ulicemi New Yorku. Vzkaz, který mu nechala, ale pochopí. Molly ho moc dobře neznala, byla si však jistá, že vzkazu porozumí.

Nepochybovala o tom, že sem co nejrychleji přijede.

Když vyřídila nutné telefonáty, odhodila mobil do vody pod sebou, vysypala obsah kabelky na skaliska a kabelku poslala za telefonem. Chvíli se pohupovala na hladině a pak se dala do pohybu, spěšně a hladově tažená proudem, než se nakonec potopila.

Molly si obtočila kolem opasku monofilní rybářský vlasec s nosností padesáti liber a na konce přivázala velké háčky, které nechala volně viset. Nejspíš byly zbytečné, jenže ona byla důkladná žena. Ve vodě pod srázem se nacházela spousta větví, které by spolu s vahou řetězů měly riziko, že ji proud odnese moc daleko, snížit na minimum, ale potřebovala mít jistotu. Pokud by se dostala příliš rychle příliš daleko, mohlo by veškeré její snažení přijít vniveč.

Mohl ale takové věci vůbec někdo vědět najisto? Pro tuto situaci žádný rituál neexistoval. Musela si ho sama vytvořit, protože chtěla, aby bylo naplnění jejího slibu podepřeno nějakými pravidly. Jediné, co měla skutečně v ruce, byl ten slib, který jí dali, když byla ještě dítě. Galesburg už na ni čekal.

Galesburg ji potřeboval.

Když řádně upevnila háčky a vlasce, předklonila se, shrábla z balvanu listí a našla řetězy, které si tam předem schovala. Omotala si je kolem kotníků. Pohybovala se čím dál rychleji, dech se jí pomalu zkracoval, pulz stoupal. Když visací zámek zaklapl, cítila, jak se jí plíce uvolnily, jako by ji tento poslední krok zbavil břemene. Teď už se cítila lépe. Ne že by se jí nezmocnil strach, ale ani ji nedrtil. Měla v sobě zkrátka odvahy tak akorát. Nic víc ani nepotřebovala.

Stále usazená na tom balvanu si přes hlavu přetáhla černý hedvábný pytlík. Na tvářích cítila jemnost a hladkost látky. Pak upevnila kapuci sedlovým řemenem a zakrouceným provázkem. Provedla to rychle, protože nechtěla ucítit zachycené teplo vlastního dechu, dokud by si ten pytlík ještě mohla strhnout. Oči nechávala zavřené, ačkoli to bylo od chvíle, kdy si nasadila kapuci, v podstatě jedno. Dotyk hedvábí na řasách vnímala jako prach, jako něco, čeho by se mohla zbavit jediným mrknutím.

Čtyři kroky k okraji srázu. Řetězy jí pochopitelně bránily dělat normálně dlouhé kroky, takže si spočítala, že těch šouravých bude potřeba zhruba osm. Maximálně deset.

Dlouhou chvíli tam jen tak naprosto bez hnutí seděla, vnímala chladný dotyk tvrdé skály a naslouchala zurčení vody pod sebou. Připomínala si, jak byla vděčná za každý den, jenž jí byl dopřán na tomto světě, a připravná neochvějně čelit všem hrůzám.

Takový je zkrátka životní úděl člověka.

A Molly Mathersová se s ním rvala urputně.

Jediným plynulým pohybem se zvedla a učinila první šouravý krok. Počítala ty kroky, zvědavě hledala odpověď na poslední otázku: kolik jich dohromady bude?

Konečná odpověď zněla sedm.

A pak už se řítila dolů. Těžké řetězy s ní smýkaly, takže vytáčela piruety jako list volně unášený větrem.

Voda představovala nemilosrdný šok, ale černý hedvábný pytlík jí z hlavy nestrhla.

27. října 2020
NA DOLNÍM TOKU
2

Deshawn Ryan vylezl z jedné díry v zemi a vyrazil v dešti na třináct bloků dlouhou cestu k druhé.

Osmimilionové město, které ho obklopovalo, představovalo chaotickou, ale uklidňující serenádu motorů a výfukových plynů, hlasů a křiku, klaksonů a strojů. Celých třináct bloků si bude užívat jeho zvuků, než je znovu nechá za zády.

Takový byl rytmus jeho dní. Sestoupit do metra, projíždět tunely pod městem, dokud nedorazí na svoji stanici, vylézt opět na denní světlo, ujít třináct bloků a spustit se do dalších tunelů.

Obvykle si tu procházku vychutnával. Dnes ale pospíchal. Hlavu skláněl před studeným deštěm snášejícím se z vybledlé oblohy, která visela nad městem už přinejmenším týden. Nebo to tak Deshawnovi alespoň připadalo. Bezútěšné. Déšť střídavě ustával a znovu se spouštěl, ale on o něm většinu času neměl ani tušení: nacházel se sto osmdesát metrů pod zemí. Klidně by mohl udeřit hurikán, a Deshawn by si toho ani nevšiml. Když se zřítily ty dvě věže, zjistil to teprve ve chvíli, kdy ho i se zbytkem barabů spěšně vyvezli na povrch a vyvrhli do chaosu a hrůzy toho dne.

V tunelech vás život svým způsobem míjel, o tom nebylo sporu. Udržovaly svět nad zemí v chodu, jenže lidé tam nahoře většinou nevěnovali jedinou myšlenku tomu, co se rozkládá pod nimi. Tedy dokud všechno fungovalo. Teprve když zhasla světla, přestala téct voda nebo se přerušil přívod plynu, vzpomněli si, co tam dole vlastně probíhá.

Když se Deshawn vynořil z tunelu metra a ušel těch svých třináct bloků po přeplněných ulicích, kde chodci se sklopenými hlavami nebo deštníky pevně sevřenými v rukou vráželi jeden do druhého, kde pneumatiky taxíků rozstřikovaly vodu po lidech mávajících na ně od obrubníků, zahnul doprava a pokračoval dalšího půl bloku na místo, které vypadalo jako stovky jiných stavenišť ve městě. Vysoké hliníkové oplocení, cedule POZOR a NEPOVOLANÝM VSTUP ZAKÁZÁN, oranžové kužely a reflexní páska.

A kamery. Některé všem na očích, jiné skryté.

Strážný u vstupu ho pustil přes bránu. Uvnitř stály bagry, obří stohy palet, haldy betonářských výztuží a dřevěné cívky, které nastojato Deshawna převyšovaly a jež ovíjely kabely tlustší než jeho předloktí. Hned za branou bylo naskládáno tolik krámů, že severozápadní kout parcely upoutal vaši pozornost teprve ve chvíli, když už jste stáli skoro u jámy.

Šachta měřila šest a půl metru v průměru a vypadala současně neškodně i nebezpečně, jako obří kanalizační vpust, které schází poklop. Tímhle dojmem to alespoň působilo, dokud jste nevstoupili do klece.

Výtah ze zelených kovových tyčí v Deshawnovi vždycky vyvolával vzpomínky na ptačí krmítka plněná lojovými koulemi, jež vídal v Catskills, krmítka, která přitahovala datly a brhlíky a snaživé veverky. Výtah byl zavěšený na ocelovém laně, taženém přes kladky k navijáku.

Deshawnova pravidelná ranní cesta do práce končila, jako v případě tolika dalších Newyorčanů, jízdou výtahem. Až na to, že tenhle jel dolů namísto nahoru.

Uvnitř už byli tři muži a asi patnáct beden dynamitu. Josh Dunham, který měl na starosti ovládání navijáku, Deshawna zahlédl a počkal na něj.

„Ideální den na to, aby ho člověk strávil pod zemí,“ poznamenal Josh k tomu lijáku.

„No jo, ale s takovou si nikdy nepořídím tak krásný opálení, jako máš ty.“

Josh se zasmál. Byl to mladý Ir s tak bledou pletí, že se zdála skoro až průsvitná. Zapomeňte na slunce, Dunham vypadal, jako by se opaloval při měsíčku.

Spousta chlapů v tunelech měla irský původ. Taky tady pracovalo hodně Italů. Takže Deshawn, jehož otec byl černoch a matka měla bělošské a kubánské předky, do téhle party vzhledově moc nezapadal. Irové a Italové byli většinou baraby druhé generace. Někteří dokonce třetí a Matty Silvers byl baraba čtvrté generace. Řada déle sloužících z toho udělala rodinné povolání. Buď jste se k práci pod zemí zrodili, nebo ne. Buď jste dokázali ocenit inženýrskou majestátnost, kterou představoval newyorský Vodní tunel číslo 3, nebo to s vámi bylo marné.

Popravdě jste toto dílo většinou buď oceňovali, nebo jste ani nevěděli, že vůbec existuje. Prostě jste otočili kohoutkem a předpokládali, že z něj poteče voda. Neměli jste tušení, že přitéká z hor v severní části státu, že žízeň velkoměsta hasí devatenáct přehradních nádrží, z nichž sem voda směřuje dvěma tunely, které byly natolik vysoké, že by jimi v některých místech projel autobus.

Zatím dvěma tunely. Zakrátko již třemi. Ten třetí hrál významnou roli, protože první tunel byl dokončen roku 1917 a druhý 1935 a ti staří braši potřebovali údržbu. Vodní tunel číslo 3 umožní, aby se staré tunely uzavřely, zkontrolovaly a opravily. Mnohé úseky spatří lidské oko poprvé od doby, kdy byly vystavěny. Na samotném Vodním tunelu číslo 3 se teď také pracovalo už téměř padesát let a při jeho budování zahynulo více než dvacet mužů.

Byl ale skoro hotový. Skoro.

Deshawn by se rád dočkal jeho dokončení. Když nastoupil do klece, řinčivě se za ním zavřely dveře a Josh Dunham zařval: „Jedem dolů!“ ucítil osten strachu, který ho v posledních dnech svíral stále častěji a častěji. Nechápal to. Pracoval v těchhle tunelech celých třicet let, z toho dvacet devět nezažil při sestupu nikdy nervozitu.

Zato v nedávné době…

Bubnování deště zesláblo do jemného pleskání, jež se utápělo v mechanickém hukotu a sténání, jak je naviják spouštěl dolů. Osazenstvo výtahu zmlklo.

Ve třiceti metrech pod povrchem začínalo šedivé denní světlo seshora rychle matnět, jako když baterka s odumírajícími bateriemi vydává poslední vzpomínku na svoji oslnivou záři. V šedesáti metrech už byla naprostá tma. Lano skřípělo, voda kapala. Matty Silvers vypustil pšouk s hlasitou ozvěnou. Brian Bell mu doporučil, aby své větry hlavně směroval jinam než k dynamitu. Pár uchechtnutí a pak ticho.

Sto dvacet metrů. Sto padesát. V té černočerné tmě všude kolem vládl studený vzduch a vlhkost. Deshawn držel ruku na baterce, ale nerozsvítil ji. Ještě ne.

Sto osmdesát. Lano zasténalo, klec se otřásla a dosedla na pevnou zem. Dveře výtahu se otevřely a všichni vystoupili. Z klece vystupuje člověk spěšně, protože zdržovat se na dně šachty představuje jeden z řady vysoce pravděpodobných způsobů, jak tady dole umřít. Pokud by do ní seshora spadl jakýkoli předmět, nabral by do chvíle, než by přistál na dně, smrtící rychlost. Kdysi jednoho barabu zabil rampouch. Prostě se ulomil a bezhlučně padal temnotou, až toho chlapa nakonec probodl jako meč.

Nad hlavami jim v rozestupech visela elektrická světla, ale nebylo jich mnoho. Proto s sebou všude nosili vlastní baterku a čelovku. Když si člověk potřeboval na něco posvítit, musel se spoléhat sám na sebe. Přinejmenším pokud chtěl přežít.

Deshawn přežil tři desítky let. Už by mohl jít do penze a dobře to věděl. Jeho svalnaté tělo, jež kdysi na středoškolském hřišti prolamovalo obranné linie, dnes představovalo neutichající chór bolestí. Byl unavený. Měl úspory, penzi. Nepotřeboval se téhle práce držet zuby nehty.

Jenže on to chtěl dotáhnout do úplného finále. Aby mohl jednou říct, že byl u toho, když se v samotném závěru konečně otevřely ventily, do obřích tunelů natekly miliardy litrů chladné catskillské vody a půl století trvající práce byla definitivně hotová. Množství lidí přišlo tady dole o život a o takovou spoustu údů, že se to ani nedalo spočítat. Ano, Deshawn chtěl jednou vyprávět, jak byl u toho, když tunel otevřeli a celé to zatracené dílo bylo završeno.

V poslední době ale… V poslední době začínal být netrpělivý. Ne kvůli únavě nebo kvůli té bolesti. Ne, bylo to v hlavě. Přestával se soustředit. Stále častěji myslel na svoji dceru, která pracovala pro policejní jednotku DEP, newyorského městského odboru pro ochranu životního prostředí, ale sloužila stovky kilometrů odsud, střežila přehrady v severní části státu. V takových chvílích se ztrácel v myšlenkách. Přenášely ho zpátky do onoho podivného víkendu, kdy poprvé podnikl výlet na sever, aby se na vlastní oči přesvědčil, odkud se voda, kvůli které tak dřel, vlastně bere.

To se mu pak pokaždé vybavila Gillianina máma. Kelly Mathersová. Pleť měla skoro stejně světlou jako Josh Dunham, ale ta její zářila. Oči byly tak modré, že vypadaly jako ledová kra. Navíc celá tak nějak svítila. Sršela energií jako plně nabitá baterie. A vášeň? Sakra, tu cítil snad ještě i teď. Vášeň možná nebyla to správné slovo. Intenzita. Stále si pamatoval její štíhlé a pevné tělo, jak se k němu tisklo, jak se celé vzdouvalo touhou a jak se jí svaly na stehnech a zadku pod jeho rukama zachvívaly…

Nebylo pochyb, že se ta dívka něčím vymykala. Věděl to od samotného začátku, jen nechápal hloubku té odlišnosti, dokud nebylo příliš pozdě. Už dvacet let se teď sám sebe ptal, jestli odvedl svoji dceru z toho domu včas. Předně ji tam Deshawn neměl nikdy nechávat, jenže přesně to udělal, protože ho přemohla čirá hrůza ze zodpovědnosti, kterou ta drobná bytůstka vnesla svou přítomností do jeho světa. Ta potřeba v jejích očích. Ten pátravý pohled, jako by už dopředu věděla, že ji zklame.

Vždyť jsem ji odtamtud přece nakonec odvezl, proběhla mu hlavou defenzivní a vzdorovitá myšlenka, která se mu vracela dennodenně už dvacet let. Jo, odvezl ji odtamtud. Jako by na prvních devíti letech Gillianina života vůbec nezáleželo. Dokonce i po tom, co její matka zemřela při autohavárii, nechal svoji dceru v tom divném domě v tom divném městě. Svěřil ji do péče její babičky s výmluvou, že je to jen dočasně. Jenže přišel by si vůbec někdy pro svou dceru, kdyby babička nezmizela?

Ale udělal jsi to. Všechno ostatní už je teď nepodstatné.

Vytáhl ji z toho doupěte šílenství a nezdálo se, že by to na ní zanechalo nějaké nepříznivé následky. Byl na ni setsakramentsky pyšný. Skvělá mladá policistka. Copak by člověk vůbec mohl nebýt pyšný na to, že vychoval takovou ženu? Našel jí ty správné učitele, správné školy, správnou cestu.

Jak tak kráčel studeným betonovým tunelem vstříc dalšímu dni plnému odstřelování a přesouvání kusů skalního podloží, uvědomil si, že tím posledním si jistý není. Možná jí pomáhal až moc. To, že na ni tlačil, aby nastoupila k policejní jednotce DEP, dávalo smysl kdysi, protože to byl jediný útvar, u něhož měl Deshawn kontakty. Oběma se líbila představa, že bude zabezpečovat vodní zásobování hlavního města stejně jako její otec.

Přinejmenším do chvíle, než se dozvěděl, že si zažádala o přidělení na sever.

Policejní akademie se nacházela v Kingstonu, ale vždycky předpokládal, že ji pak pošlou zpátky do New Yorku. Převelení k ashokanskému policejnímu okrsku v Catskills bylo pro Deshawna překvapením. A představa, že o něj sama požádala, znepokojivá. Že by snad toužila blíže prozkoumat město, kde se kdysi narodila, připomenout si staré příběhy? Doufal, že ne. Doufal, že je jediný, kdo si –

„Deshawne!“

Ten hlas se ozval zpoza jeho levého ramene, z míst v matném světle holých žárovek, které visely podél betonových zdí. Byl tichý, ale nedal se nazvat šepotem. Prostě jen tlumený hlas.

Deshawn se zarazil a obrátil se za tím zvukem. Očekával, že tam bude stát Matty Silvers, který už se nemůže dočkat, až rozcupuje Deshawnovy milované New York Jets nebo se podělí o nějaký připitomělý fórek.

Nebyl to ale Matty. Muž, jenž ho oslovil jménem, seděl obkročmo na mohutném trámu dřevěné konstrukce, která zadržovala hrozivý tlak volné zeminy. Nacházel se vysoko nad Deshawnovou hlavou, minimálně čtyři metry od země, a z jeho starých kožených bot skapávala voda rozpleskávající se dole o fošny. Měl na sobě obnošené pracovní montérky a na hlavě mu seděl zmačkaný, ušpiněný plstěný klobouk. Byl mladý, nemohlo mu být víc než pětadvacet, možná ani dvacet. Skoro ještě kluk. V očích, které se upíraly na Deshawna, se však zračila vážnost.

„Musíte mě vyslechnout,“ řekl mladík. „Pořád se vám to snažíme vysvětlit a vy už nás konečně musíte začít poslouchat.“

Deshawn se chystal odpovědět, když tu si vzpomněl, že všechny zdi jsou tady z betonu. Do tohohle úseku Vodního tunelu číslo 3 ani nahoru z něj nikdy nikdo nevláčel žádné dřevo. Stiskl spínač baterky SureFire a vystřelil do očí toho podivného člověka dvě stovky lumenů.

Mladík zmizel. Světlo se ostře odráželo od holých betonových zdí, nikde v dohledu nebyl ani kousek dřeva. Matty Silvers si zakryl rukou oči a zaklel.

„Co to, krucinál, děláš, Deshawne? To chceš, abych oslepl?“ Ostatní se zastavili a ohlédli se a Deshawn sklonil baterku. Vnímal, jak se na něj jejich pohledy upírají, ale také ucítil zašimrání strachu v zátylku, něco mezi předtuchou a potlačenou vzpomínkou, mravenčení, které mu připomnělo ten víkendový románek před téměř třiceti lety v poklidné vesnici ležící v pohoří Catskill Mountains, kdy mu jistá modrooká kráska přejížděla konečkem prstu po těle.

„Přesně tak,“ řekl. „Napadlo mě, že když tě oslepím, dopřeju ti šanci nastoupit jako quarterback u Giants. Evidentně je to jejich jedinej požadavek.“

Matty si pohrdavě odfrkl a vztyčil prostředník, kdosi se uchechtl, což si tenhle žalostný vtípek ani nezasluhoval, a pak se všichni dali znovu do pohybu. Jen obyčejná parta chlapů kráčející za prací sto osmdesát metrů pod městem, proslulým přeplněnými budovami, jejichž vrcholky se natahují k nebesům.

Nikdo netušil, že Deshawn Ryan, jenž měl víc zkušeností než kdokoli z nich, slyší hlasy, které tam nejsou, a vidí věci, které ani nemůžou existovat.

Možná už bych s tím měl praštit a zažádat si o penzi. Však oni to tady dole dodělají docela dobře i beze mě, a když jsem myšlenkami pořád takhle mimo, je nejspíš opravdu načase to zabalit.

S kuželem světla z baterky namířeným pod nohy a s městem nad hlavou pokračoval Deshawn v chůzi.

NA HORNÍM TOKU
3

Děda Stevea Ellswortha se vždycky bál deště.

Bývaly časy, kdy to Steveovi připadalo legrační. To bylo ještě v dobách, kdy mu mladické sebevědomí dovolovalo smát se tomu, jak děda přechází sem a tam po terase a upřeně zírá na oblohu na západě, kde se tvořily bouřkové mraky. Když se tenkrát Steve zeptal, co je tak děsivého na troše deště, střelil po něm Ed Ellsworth popuzeným pohledem a pak pokývl hlavou k mohutné věkovité bříze, která stála zhruba deset kroků od domu.

„Při takovýchhle vichrech se ta stará potvora každou chvíli poroučí k zemi.“

Mluvil jen o větru, ale ve skutečnosti se bál deště. Klidně by zvládl hodinu skučících poryvů, aniž by si jediným slůvkem postěžoval, ovšem sotva vítr přivál první naducané kapky letní bouře nebo zmrzlé střípky zimní přeháňky, hrnul se ke dveřím.

Když teď Steve projížděl s prudce švihajícími stěrači tím pozdně podzimním slejvákem, nedokázal pochopit, proč se tolik soustředí na minulost. Jediné, na čem dnes opravdu záleželo, byl jeho syn. Netušil, z jakého důvodu ho myšlenky stále stahují nazpátek.

Teď se soustřeď hlavně na Aarona.

No ovšem, Aaron. Aaron, který čekal, až otec složí v hotovosti pětisetdolarovou záruku na pětitisícovou kauci. Tu jste museli zaplatit, i když jste byli místní šerif. V okrese Stevea Ellswortha by ji musel zaplatit stejně tak prezident jako papež. V tomto ohledu byl fakt, že je Aaron jeho vlastním synem, zcela nepodstatný. Na druhou stranu fakt, že jeho vlastního syna v jeho vlastním okrese už zase zatkli, by pro Stevea nepodstatný být neměl. Měl by na sebe poutat veškerou jeho pozornost, uzurpovat si veškeré emoce a veškeré rozjitřené nervy, jenže on namísto toho myslel na staré časy, vzpomínal, jak v jeho dědečkovi vyvolával déšť tíseň, a dumal nad tím, jak by tohle období staříka stresovalo.

Pršelo bez ustání celé dlouhé dny.

Steve se pokusil zvýšit rychlost stěračů, jenže marně, protože už tak jely naplno. Z oblohy se řinuly proudy vody, byl to ten typ deště, jehož se dědeček bál nejvíc, skutečná průtrž mračen.

Děda už byl třicet let pod zemí. A Steve to, popravdě řečeno, vnímal jako úlevu. Ed Ellsworth byl dobrý, bohabojný muž, a pokud by se někdy dožil chvíle, kdy jeho vnuk vstoupí do věznice ne z pracovní povinnosti, ale aby zaplatil kauci za člena rodiny, tu ostudu by nejspíš neunesl.

Steveovo parkovací místo před věznicí bylo pochopitelně volné, šerif okresu Torrance County ho měl zarezervované. Jenže by ho hanba fackovala, že tam stojí kvůli takovéhle záležitosti, a tak projel kolem a zaparkoval na ulici, odkud musel proběhnout tím slejvákem jako kterýkoli jiný rodič, jenž přichází zaplatit kauci za své nezvedené dítě. Když doprovázen poryvem větru a deště vstoupil na příjem, byl už promáčený na kůži a Gretchen, úřednice za přepážkou, se po něm překvapeně podívala. Pak se její úzký černý obličej za neprůstřelným sklem naplnil smutkem. Beze slova stiskla tlačítko zámku, načež se ozval bzučák následovaný hlasitým kovovým skřípěním, jak se zatahovaly zástrčky ocelových dveří. Steve sundal z hlavy klobouk se širokou krempou, na němž se blyštěla šerifská hvězda, a zatřásl jím. Voda skapávala na kachlovou podlahu, zatímco kráčel halou ke dveřím.

„Dobré ráno, Gretchen,“ pozdravil, když je otevřel. „Přišel jsem si pro –“

„Já vím, šerife. Už bychom ho pustili dřív, ale řekli mi, že si to nepřejete.“

„To vám řekli správně.“

Gretchen pracovala ve věznici skoro dvacet let a vídala tady Aarona Ellswortha napřed ještě jako maličkého v golfáči, pak usazeného obkročmo na tátových ramenou a teď, už potřetí za posledních deset měsíců, v poutech.

„Zase byl s tím Rigginsovic klukem,“ poznamenala tlumeným hlasem. „Kdybyste mu dokázal zabránit, aby se s ním stýkal, šerife, už bych tu Aarona víckrát neviděla. Tihle Rigginsovi jsou –“

„Věřte mi, já znám tu rodinu skrznaskrz. Ale víte co, Gretchen?

Aaron ji zná taky. Je to jeho vlastní rozhodnutí.“ Odvrátila se. „Chcete si pro něj dozadu dojít osobně?“

„Ne. A ať ho vyvedou v želízkách.“

Chvíli škubala za jeden ze svých pečlivě spletených copánků a okusovala si ret, jako by chtěla něco namítnout, nakonec se ale obrátila, stiskla tlačítko interkomu a řekla dozorci, který se jí ozval, aby přivedl Aarona Ellswortha a aby mu nesundával pouta.

„Šer– ehm, jeho táta už dorazil,“ dodala. „A takhle si to výslovně přál.“

Nebylo to tak dávno, co Gretchen chystala pro Aarona balíčky, když pobýval ve školicím středisku Pobřežní stráže. Steve na něj byl tehdy ohromně pyšný. Jak se to mohlo tak rychle obrátit? Propuštění se ztrátou cti, návrat domů, drogy a rvačky. Co Steve opomněl, čím to mohl zarazit?

Gretchen nepronesla ani slovo, zatímco Steve platil tu pětisetdolarovou záruku na kauci a vyplňoval papíry. Obvinění bylo podáno kvůli přechovávání kradeného zboží a držení náčiní potřebného k užívání drog. Fakt, že se zmiňovalo pouze náčiní, Steveovi napověděl, že tentokrát měl Aaron dost rozumu, aby samotné drogy zahodil.

Takže se mládenec přece jen učí.

Dveře na protějším konci chodby se řinčivě otevřely, a když se k nim Steve otočil, spatřil dozorce jménem Mike, který vedl Aarona s nasazenými pouty. Aaron byl vysoký a hubený. Pořád mu zůstávala ta klamavá muskulatura plavce světové třídy, jímž se mohl stát, široká ramena a disproporčně vypracované trapézové svaly a tricepsy, díky kterým připomínal stavbou těla chrta.

Abyste si ovšem svalů vůbec všimli, musel se váš zrak pochopitelně napřed probojovat přes všechna ta tetování. Kolik se jich tam asi objevilo během posledních deseti měsíců? Prvních pár Steveovi nevadilo – byla to snad jeho věc? – ale když se inkoust kradmo rozlézal i na Aaronova předloktí a hřbety rukou, začal si dělat starosti.

Skrýval snad jeho syn stopy po jehle? Nic o tom nesvědčilo, a přesto by se Steveovi z jakéhosi zvráceného důvodu ulevilo, kdyby je našel. Kdyby měl něco nového, na co by mohl svádět vinu za spirálu, po níž se spouštěl jeho syn.

Celou dobu, kdy kráčel po chodbě, upíral Mike oči do země. Aaron se s ničím podobným neobtěžoval, pozoroval Stevea s líným, pobaveným úšklebkem.

Kde jsem udělal chybu? běželo Steveovi hlavou. Dopadlo by to stejně, i kdyby ještě žila jeho matka?

„Tak jo, pane Ellsworthe. Ukažte ruce,“ nařídil dozorce. Aaron se zastavil a nabídl mu pouta zkušeným pohybem, ze kterého Steveovi vyschlo v puse. Nejen že jeho syn znal postup, on k němu přistupoval se zjevnou lhostejností.

„Poděkuj dozorci,“ pronesl Steve přiškrceným hlasem.

„Tak teda dík, kámo,“ řekl Aaron a Steveovy ruce pevně sevřely mokrý kožený lem klobouku. Nesmí ztratit nervy. Ne tady. Ne před Mikem a Gretchen.

„Ještě se dneska uvidíme,“ řekl šerif dozorci a Gretchen a oba mlčky přikývli. Gretchen znovu stiskla bzučák, zámky zacvakaly, Steve otevřel venkovní dveře a sledoval, jak jeho syn holedbavým krokem prochází kolem něj zpátky na svobodu. Je mu třiadvacet a naparuje se jako přitroublý frajírek v šatně školní tělocvičny, přesvědčený, že je děsný tvrďák, že je to všechno jenom nějaká hra.

Vyšli ven do větrem hnaného deště a Aaron se obrátil k policejnímu parkovišti.

„Špatný směr.“ Steve vykročil k ulici.

„Proč jsi, sakra, zaparkoval tak daleko?“ durdil se Aaron.

Steveova noha při došlapu zakolísala, prostá snaha najít pevnou půdu byla najednou hotová dřina. Nadechl se a snažil se sám sobě namluvit, že to promluvily drogy, a ne jeho syn a že to všechno není jeho chyba. Často se snažil sám sebe přesvědčit, že to ještě není beznadějné.

„Protože jsem sem nepřijel v policejní záležitosti,“ odpověděl a už bez dalšího slova došel k autu. Jeho ruka svírala klíčky v kapse tak pevně, až se mu ostré hrany zarývaly do kůže.

Během cesty spolu nepromluvili. Od věznice k jejich domu to bylo čtrnáct kilometrů. Projeli centrem Torrance a pokračovali vzhůru do kopců Catskills, kde se v mlze vypínala Panenská hora a pod ní se rozkládala Chladná. Technicky vzato se tahle přehrada jmenovala Chilewaukeeská, ale nikdo v Torrance County jí neřekl jinak než Chill, Chladná. Steve žil nad hrází, kus za městem.

Déšť zmírnil, nicméně rozlehlý cihlový dům, který Steve koupil se svou ženou před čtyřiadvaceti lety, halila nízko visící šedá mlha. Dvůr vypadal v podzimním oparu ponuře, tráva zhnědla, stromy už dávno nebyly obsypané listím. Basketbalový koš, pod nímž strávili s Aaronem tolik hodin, když hráli „H-O-R-S-E“ a „kolem světa“ a soutěžili, kdo dá víc trestných hodů, stál na příjezdovce pořád, ale stará síťka uhnila, ze zrezivělé obruče zplihle viselo jen pár špinavých nití. Steve se pořád chystal, že ho dá úplně pryč. Byl na něj hrozný pohled a k házení na koš před domem už se Ellsworthovi nejspíš nevrátí. Jenže se k jeho odstranění nějak nedokázal přinutit.

Zajel s policejním vozem na příjezdovku a zaparkoval pod stařičkou obručí. Vypnul motor, a aniž by se na syna podíval, konečně promluvil.

„Musím se vrátit do práce a dohnat, co jsem kvůli tobě dneska dopoledne zameškal.“

„Jasně,“ řekl Aaron, otevřel dveře vozu a chystal se vystoupit. Steve ho ale popadl za límec a stáhl ho zpátky do sedadla silou, která, zdálo se, překvapila – vystrašila? – oba.

„Co to, kurva, děláš?“ vyjekl Aaron. Hlas mu přeskočil a ta tvrďácká póza se rozplynula. Najednou vypadal znovu jako kluk a v jeho očích se mihl strach, který Stevea současně znepokojil i potěšil. Člověk pochopitelně netouží po tom, aby se ho vlastní dítě bálo, ale když je ho potřeba vyburcovat, není snad strach lepší než nic?

„Zbytek dne strávím v práci, takže máš čas do večera,“ sdělil mu Steve, který se musel přemáhat, aby vydržel synovi hledět do očí.

„Sbalíš si věci. Můžeš si klidně odnést cokoli, co budeš chtít.“

„O čem to mluvíš?“

„Vyhazuju tě z domu,“ oznámil Steve a najednou pochopil důvod, proč se mu celou cestu k věznici honily hlavou vzpomínky na staré časy. Nebylo to tím deštěm, stálo za nimi vědomí toho, co musí udělat a nakolik se v tomto případě minulost protíná s přítomností. Jeho děda byl kdysi kvůli vyšším zájmům nucen vyhnat z domu obyvatele celého města.

„Vyhazuješ mě?“ zopakoval Aaron nevěřícně. „Jsem tvůj syn!“

„Ano, to jsi, Aarone. Jsi můj syn a já tě miluju. Už si s tebou ale dál nevím rady.“

„Proboha.“ Aaron zakoulel očima. Kdyby si koulením očima mohl člověk vydělávat na živobytí, byl by už dávno na penzi.

„Jsi můj syn,“ pokračoval Steve, „ale taky jsi dospělý a měl by ses podle toho chovat. Už je to skoro rok, co tě vylili od Pobřežní stráže, a pořád nemáš žádnou práci, nechodíš nikam do školy, vůbec nic, sakra, akorát trávíš spoustu času v base a děláš rodině ostudu. A je ti to fuk. Nemůžu být jediný, komu to fuk není. Nemůžu.“

„Tak ty mě vyháníš, jo? To myslíš vážně? Chceš mě vykopnout z vlastního baráku?“

„Ten dům jsme koupili s mámou. Tvoje jméno na smlouvě není. Ale dám ti ještě jednu možnost, pokud chceš zůstat. Na kuchyňském stole leží papíry z Poklidného přechodu.“

„No to si snad ze mě děláš srandu!“ Aaron zvedl potetovanou ruku k obličeji. „Na žádnou odvykačku nepůjdu. Nepotřebuju absolvovat –“

„Pokud budeš ochotný tam nastoupit, celé to uhradím, a až se odtamtud vrátíš, uvítám tě zpátky doma. Taky zaplatím právníka, aby přesvědčil soudce, že tvůj další pobyt v mém vězení není nutný. Zaručím se za tebe jménem svým i tvojí mámy před soudem i u pracovních pohovorů. Pokud se vydáš touhle cestou, budu stát za tebou a bránit tě proti všem, synku. Rozumíš?“ Steve teď mluvil rychle a jeho hlas zněl stále zastřeněji. „Udělám to rád, ale ty mi musíš vyjít napůl cesty vstříc, Aarone. Prostě musíš.“

„Ježíši, akorát se to včera trochu podělalo. A navíc ses mě ani neobtěžoval zeptat, co se doopravdy stalo!“

„Tři týdny v Poklidném přechodu,“ prohlásil pevně Steve. „Až odtamtud vylezeš, můžeš se vrátit domů. Ale pokud tam nepůjdeš, zůstat tady nemůžeš. Sám se rozhodni, kde chceš dneska večer složit hlavu. Pokud si vybereš gauč Tylera Rigginse s deseti pivy v krvi a plícema nebo nosem plnýma nějakýho sajrajtu, tak si tam klidně jdi. Příští zastávka bude nocleh ve vězeňské cele. To víme oba. Jo a, Aarone, dneska to bylo naposledy, co jsem za tebe složil kauci. Na tohle ti dávám svoje slovo.“

„Blbost.“

„Jasně. Stejně jako to zatčení. Stejně jako to propuštění se ztrátou cti. Stejně jako všecko v životě, co ti nevyšlo. Všecko jsou to jenom blbosti, že jo, synku? Nikdy ne tvoje chyba.“

Aaron se ušklíbl. Tenhle výraz, který si mohl dát za posledních pár měsíců klidně patentovat, říkal: Ty to prostě nechápeš, staříku, prd čemukoli rozumíš, jsi tak totálně mimo, že se tomu můžu akorát smát.

„Dřív jsi na sobě tak makal,“ pokračoval Steve. „Chodil jsi plavat dolů pod hráz, i v zimě nebo za tmy, bylo ti to jedno. Mohl ses udřít, protože jsi věděl, co v životě chceš, a záleželo ti na tom. Podívej se na sebe teď. Vsadím se, že kdybys šel k Chladné a zkusil to dneska, ani bys neudržel hlavu nad vodou.“

„Zvládl bych to levou zadní, sakra.“

„To je zvláštní, protože ve všech ostatních oblastech svýho života to nezvládáš!“ zařval Steve.

Chvíli tam jen tak seděli a zírali na sebe. Aaronův obličej byl plný hněvu, ten Steveův, jak alespoň šerif ze srdce doufal, vyzařoval lásku i skálopevnost. Ty dvě věci byly vždycky propletené, vždycky. Když Aaron odjel na základní kurz, poslala mu Lily fotografii záchranáře Pobřežní stráže ve vysokých vlnách rozbouřeného moře u aljašského pobřeží a pod to napsala: Láska a skála – stačí jen přeskládat písmena. Buď pevný jako skála a vše dělej s láskou. Steve ji přesvědčoval, aby to neposílala. Je to kýčovité, namítal. Mámy mají na trochu té kýčovitosti nárok, prohlásila s úsměvem. Oba byli toho dne šťastní a hrdí, oba žili v blažené nevědomosti, že k jejímu mozku pozvolna putuje krevní sraženina.

„Chci, aby sis vzpomněl na svoji mámu,“ řekl Steve. K čertu, hlas se mu zachvíval a měl slzy na krajíčku. Tohle si ale nemohl dovolit – ne dneska. Dneska musel být tvrdý.

„Vypadni z auta, Aarone,“ nařídil. Tentokrát v sobě tu tvrdost našel.

Aaron zaváhal, celý se naježil a Stevea v první chvíli napadlo, že jeho syn něco odsekne a on mu dá ránu pěstí. Nakonec ale Aaron jen vystoupil z policejního vozu a zabouchl za sebou dvířka.

Steve ho pozoroval, jak kráčí k domu, s hlavou svěšenou a pokleslými rameny.

Znovu se rozpršelo.

4

Když spálil papíry z odvykací kliniky Poklidný přechod, našel Aaron Ellsworth náhradní klíčky k otcovu silveradu a přeběhl deštěm k pick-upu. Měl v úmyslu vyrazit do baru, jenže pak mu došlo, že ještě není deset.

Nevěděl jistě, jestli už pustili z cely i Tylera Rigginse. Nejspíš ne. Tylerova rodina určitě nepřispěchala na pomoc tak rychle jako dobrák šerif.

Naposledy.

Takový kretén. Ani jedinkrát se Aarona nezeptal na jeho verzi událostí včerejšího večera, prostě jako obvykle zaujal tu kravskou pózu Velkýho poldy, který má ve všem jasno. Šerif Ellsworth nepotřebuje pokládat žádné otázky, protože on zná vždycky pravdu.

Z jakéhosi důvodu bylo pro Aarona nejnepříjemnější a do hloubi duše urážlivé to obvinění, že by už neudržel hlavu nad vodou. Nezáleželo na tom, že to jeho otec myslel spíš obrazně. Pronesl tu frázi v doslovném významu a ona jako jediná uvízla Aaronovi v hlavě.

Jasně že pořád uplavu to samé co dřív. Do poslední mrtě.

Byla to ale pravda?

Po třiceti minutách bezcílného ježdění si Aaron najednou uvědomil, že aniž by věděl jak, ocitl se na parkovišti vedle hráze Chladné. Kdysi by sem těch pět kilometrů z domu doběhl po stezce táhnoucí se přes kopce dolů k jezeru. Zaplaval by si a hned by vyrazil na zpáteční cestu po pěšinách pod vypínajícím se vrcholkem Panenské hory.

Dnes na parkoviště dojel vozem. Žádné běhání nebude. Jen si potřeboval dokázat, že pořád zvládne zdolat prudký říční tok pod hrází Chladné. Aby tím mohl mrsknout tátovi do obličeje.

Rozlehlá přehradní nádrž představovala pro jeho rodinu důležitý bod – to jeho předkové dostali za úkol vystěhovat místní hrstku venkovských podivínů, kteří v době, kdy se přehrada budovala, odmítli převzít finanční náhradu a ze státem vyhlášené významné domény se vystěhovat. Aaron tenhle příběh znal a v dětství slýchal i další, jako koneckonců všichni obyvatelé Torrance.

Většina těch historek se točila kolem místa zvaného Mrtvé vody. To vlastně ani neleželo v samotné přehradní nádrži, šlo o součást protipovodňového regulačního systému, který byl vybudován pod hrází. Rozkládalo se zde takzvané vývařiště, jakýsi rybník, v němž končil pěnivý proud stékající z přepadu, oblast, kde se voda v období zvýšeného upouštění rozlila do šířky a zklidnila, než bude pokračovat v cestě k hlavnímu městu. Přezdívalo se tomu tady Mrtvé vody, protože se jednalo o jedno z mála míst, kde jste ještě mohli pod hladinou zahlédnout vykuchané pozůstatky základů starého Galesburgu, který byl před napuštěním přehrady vypálen. Většinu oblasti pod hrází tvořila pole a izolovaně stojící hospodářské usedlosti, ale v Mrtvých vodách se nacházely zbytky staré radnice, dvou kostelů a školy.

V suchých letech, když hladina poklesla a sluneční paprsky dopadaly v tom správném úhlu, jste mohli ty stařičké stavby dole spatřit, hlavně jednu obzvlášť houževnatou kostelní věž, která se natahovala k hladině, jako by se pokoušela ještě naposledy nadechnout.

Nebo někoho nahoře chňapnout a stáhnout do hlubin.

Jeho děda, muž, který znal Galesburg, když byl ještě městečkem, a ne pouhým umělým rifem, mu zakazoval v Mrtvých vodách rybařit. Aaronovi vůbec nevadilo držet si odstup, zdejší obří candáti mu mohli být ukradení. Na tom místě bylo něco nepopiratelně divného, obzvlášť za soumraku, kdy byly sice ryby aktivní, ale pohasínající slunce jako by odhalovalo z těch budov dole víc, než by dokázalo za pravého poledne teplého letního dne.

Opravdu zvláštní úkaz.

Takové místo pochopitelně přitahovalo pověry a pověry přitahují cvoky. Aaron si vybavoval minimálně tucet příležitostí, kdy jeho otec musel řešit případ nějakého magora, který se tam dostal do problémů. Jeden rok to byla vražda a sebevražda. Jindy partička feťáků, co to přehnali s dávkou. Manželka místního doktora, kterou tam našli uprostřed února stát úplně nahou na ledu. Poslali ji do blázince, a pokud bylo Aaronovi známo, už nikdy se nevrátila.

Oblast mezi hrází a Mrtvými vodami byla hotovým magnetem pro šílence všeho druhu.

Pokud jste ale byli zkušeným plavcem, představovala také prvotřídní testovací dráhu.

Tam dole, v místech mezi hrází a vývařištěm, kde proud burácel jako řeka ve Skalnatých horách, se stal z Aarona Ellswortha nejlepší plavec, jaký se kdy v Torrance County narodil. Plavání v noci a za chladného počasí – v tom tkvělo jeho tajemství.

Trénoval od dětství a poté, co se mu podařilo zlomit všechny rekordy Torrance County plus několik státních, poskytovalo mu právě tohle plavání za tmy a v chladu tolik potřebný impulz.

A jeho debilní otec teď nevěří, že to pořád dokáže.

To se ještě uvidí, tati. To se ještě uvidí.

Odstavil silverado přímo pod cedulí zakazující vstup všem s výjimkou oprávněného personálu. Za malým parkovištěm se táhl dva a půl metru vysoký plot ovinutý nahoře ostnatým drátem a za ním stála strohá a ponuře vyhlížející kamenná věž, která vypadala jako součást věznice z dob velké krize. Tam pracovali hrázní, zírali do počítačů, otevírali výpusti, aby mohla voda volně proudit přepady, nebo je zase uzavírali, aby ji udrželi v jezeře. Možná ale uvnitř žádné počítače nebyly, to Aaron vlastně nevěděl. Jistý si byl jen tím, že tady by rozhodně pracovat nechtěl. Osobně do domu hrázného nikdy nevkročil, jen ho pravidelně míjel, když chodíval plavat do veřejnosti nepřístupného prostoru pod hrází, jediného místa v Torrance County, kde měla řeka alespoň nějaký proud.

Všechno ostatní v Torrance totiž stagnovalo.

Zato voda pod hrází bývala pořádně divoká. A když se zvedla hladina přehrady, stávala se přímo agresivní, což byl právě ten důvod, proč se kluk z catskillského zapadákova stal plaveckým premiantem záchranářské školy Pobřežní stráže.

Dokud ho odtamtud nevykopli.

Pod věžovitým domem hrázného stálo zaparkované jen jediné auto a Aaron ho znal. Patřilo Arthuru Bradymu, který zde už odnepaměti sloužil jako hlavní hrázný a přátelil se s jeho tátou. Dobrák Arthur se celá léta díval stranou, když chodil Aaron pod hráz trénovat. Vždycky z toho byl trochu na trní, dokonce donutil Aarona odpřísáhnout, že s sebou nikdy nepřivede žádné kámoše a že celou věc uchová v tajnosti, ale v trénincích mu nebránil. Nejspíš to ovšem souviselo s faktem, že byl Aaron synem šerifa.

Někde na pozemku musely být kamery nebo aspoň pohybové čidlo, protože sotva jste zajeli na parkoviště, hned někdo z personálu vyběhl ven. Pokud měl službu jiný hrázný než Arthur, byl Aaron naučený zaparkovat na krajnici a pak se proplížit lesem. Dneska tu byl ale jen Brady.

Aaron ještě ani pořádně nevylezl z pick-upu a Arthur už stál na železných schůdcích, které vedly k jediným dveřím do domu hrázného, a vyhlížel do deště.

„Pane Flemingu?“ zavolal Arthur. „Jste to vy?“

„Ne. To jsem já, Aaron.“

„Kdo?“

„Aaron Ellsworth.“

„Aaron!“ Arthur Brady se opřel rukou o zábradlí a vyklonil se a Aaron toho dne poprvé pocítil osten studu. Hlavou mu prolétlo, jestli starý pán ví, že ho právě propustili na kauci z vězení. V dětství nesnášel, že je šerifovým synem, připadal si neoblíbený a pod neustálým dohledem, ale Arthur Brady do těch vzpomínek na město jaksi nezapadal. Riskoval, aby zvýšil Aaronovy šance odsud vypadnout.

„Tak tebe bych tady rozhodně nečekal,“ prohlásil Arthur. S hlasitým zvonivým duněním bot začal sestupovat po schůdcích. „Co děláš zpátky ve městě, chlapče?“

Arthur evidentně nečte noviny. Nebo aspoň vynechává zprávy o zatčeních.

„Jenom tudy projíždím,“ zalhal Aaron, který si rozhodně netoužil povídat, netoužil vlastně po ničem jiném než cítit tlak studené, zdivočelé vody. „Jdu si zaplavat. Kvůli starým časům.“

„Jejda, dneska ne, Aarone. Děláš si legraci? Hladina je moc vysoko.“

„Pro mě ne.“

Arthur se na něj smutně zadíval a pokýval hlavou. „Jistě, tobě se nic nestane, ale mně sem přijede jeden otravný inspektor z Albany a bude mi koukat přes rameno. To kvůli těm lijákům, chápeš? Poslední, co potřebuju, je, aby zahlídnul někoho ve vodě.“

„Zvládnu to rychle. Než sem dorazí, budu dávno pryč.“

„Už teď má zpoždění! Nemůžu to riskovat, Aarone.“

Aaron měl pocit, jako by někde uvnitř lebky slyšel tikání. „Arthure. Pane Brady. Já prostě do tý vody půjdu, hned teď.“

„Sakra, chlapče, tohle není ten správný den, aby ses se mnou hádal. Nemůžeš –“

„Zavolejte tátovi, jestli s tím máte problém,“ odsekl Aaron, obrátil se na podpatku a vyrazil k vodě. Z jakéhosi zvláštního důvodu se cítil jako frajer i blbec současně. Jako když nevíte, jestli máte dát ránu pěstí, nebo se rozbrečet.

„Pokud zahlídneš toho inspektora, nelez mu na oči, jinak tvýmu tátovi fakt zavolám!“ křikl za ním Arthur.

Aaron mu, aniž by se otočil, ukázal zdvižený palec.

Přešel parkoviště a pokračoval po pěšince obrostlé vysokou travou a malými stromy, která ho dovedla ke zpěněnému burácejícímu úseku řeky pod přepadem. Tam, před plotem a řetězy a cedulemi, které vykřikovaly cosi o pokutách za neoprávněný vstup, ze sebe stáhl bundu s kapucí, triko a džíny, až stál na dešti jen ve spodním prádle. Sroloval ponožky, nacpal je do bot a všechno to nechal ležet na hromádce zakryté bundou. Na holé kůži se mu perlily kapky deště. Už teď se cítil líp, připadal si silnější a čistší. Nezdolnější.

Takový účinek na něj tohle místo mělo.

Ještě pořád si nebyl jistý, proč sem vlastně přišel. Aby dokázal tátovi, že se plete? O tom, že se plete, Aaron vůbec nepochyboval.

Odstěhuju se z baráku a z města a stanu se úspěšným člověkem, ale napřed mu dokážu, že jsem stejně silný, jako jsem byl vždycky. Předvedu mu to, ještě než odjedu.

Otci bylo pochopitelně úplně jedno, jestli ještě dokáže pořádně plavat, nebo ne. Vůbec mu na tom nezáleželo. Stejně jako Aaronovi – teď už ne. Tohle ale bylo místo, kde dlouho přetvářel strach, pochybnosti a vztek v něco produktivního, a jakési dětinské nutkání mu našeptávalo, že pokud to ještě jednou zvládne, povede se mu zvrátit kurz svého života. Může z něj být člověk, jakým mu bylo předurčeno se stát. Člověk, kterým, jak stále věřil, teď už evidentně jediný, skutečně je.

Ignoroval bolest, kterou mu působily ostré kameny pod bosýma nohama, když kráčel po kluzkém, zrádném povrchu dolů ke břehu. Před několika generacemi byla tahle oblast domovem táborů, kde žili v přechodných příbytcích stavební dělníci, kteří budovali přehradu, jež později zaplavila městečko Galesburg. Slýchal historky o krvavých potyčkách mezi obyvateli Galesburgu a dělníky, ale nebyl si jistý, jestli se jim dá věřit. Když dělníci dokončili svou práci, sbalili si věci a přesunuli se jinam. Kdo jiný tedy mohl tu legendu šířit dál než ti, kdo zůstali? A ti v sobě měli spoustu vzteku.

O tomhle Aaron něco málo věděl.

Znovu odsud odejdu, ale tentokrát už se nevrátím, sliboval si v duchu, když se blížil ke břehu. Ještě naposledy zaplavu svoji trasu, abych staříkovi dokázal, že se ve mně plete, v tomhle ohledu i ve všech ostatních, a pak odsud vypadnu. Pár měsíců o sobě nedám vědět, jen ať lituje toho dne, kdy mě vyhodil, a pak, až se někde jinde postavím na vlastní nohy a usoudím, že měl dost času, aby uvažoval nad ztrátou syna, pak a teprve pak mu zavolám. Pozvu ho do… Zkrátka kde budu zrovna tou dobou žít – je úplně fuk kde, protože všude je to lepší než tady – vytáhnu ho na pořádnou večeři a ani jednou neutrousím: „Já ti to říkal,“ prostě ho nechám, aby si na to přišel sám. Však ono mu dojde, jak moc se pletl.

Těsně u vody na moment zaváhal. Proud byl dnes opravdu velice silný.

„Tak jdem na to,“ pronesl tiše. Sám pořádně netušil, proč se zastavil, a to ho znervóznilo. Za starých časů by skočil do vody, aniž by třeba jen zalétl pohledem proti proudu.

Nebýt zaváhání, nejspíš by si toho fotografa vůbec nevšiml.

Kdyby jednoduše vklouzl do vody, jak měl v plánu, pohled by upíral pod sebe a prakticky by neměl šanci zahlédnout muže v šedé vestě, který stál na šedobílém pozadí bříz a dubů. Protože ale zaváhal, postřehl pohyb – nebo to byl možná jen odraz světla od objektivu – a tak se podíval tím směrem a spatřil fotografa.

Muž byl oblečený do tmavě zelené košile a šedé vesty, poněkud nevhodného oblečení do lesa uprostřed lovecké sezony. Měl husté uhlově černé vlasy a kozí bradku, která byla tak nepřirozeně tmavá, že působila skoro jako namalovaná. Klečel na plochém kameni kus dál po proudu a jeho fotoaparát, umístěný na stativu, mířil na hráz.

Mířil na Aarona.

„Hej! Co tu, sakra, děláte, chlape?“ vykřikl Aaron, který se současně styděl i vztekal, že ho tu nachytal v nedbalkách. Jako by se ten cizinec nepohyboval ve veřejně přístupném lese, ale vykoukl z šatníku v jeho ložnici.

Fotograf vzhlédl, jako by si Aarona teprve teď všiml. Naklonil hlavu na stranu a měřil ho zkoumavým pohledem, studoval ho jako potenciální objekt. Aaronův stud i naštvání maličko opadly.

„Hej, úchyle. Ptal jsem se vás –“

„Nejmenuju se ‚úchyl‘, ale Evan O. Glocrace,“ odpověděl ten chlap zvesela. „Fotograf.“ Uchechtl se. „Jak jste nejspíš uhodl.“

„Boží. Tak co kdybyste laskavě ten krám namířil někam jinam než na mě?“ Aaron vstoupil do vody. Sakra, ta ale byla studená! Cítil, jak se mu varlata scvrkávají a zděšený penis zoufale hledá nějaký úkryt, a jako ostýchavý kluk se ohlédl po fotografovi. Ta voda je studená! Za to může ta voda!

Fotograf se na Aarona usmál, jako by mu četl myšlenky, a tím ho navztekal ještě víc.

„Nedělám si srandu. Otočte ten foťák.“

„Snažím se zdokumentovat přehradu,“ odpověděl chlápek přívětivě. „Ne vás, mladý muži.“

Letošní podzim v Catskills byl zřejmě úrodný na pitomce s foťáky.

Hlavně z jihu a okolních států.

„Vy se o ni zajímáte?“ zeptal se fotograf.

„Myslíte o přehradu? Ne. Ta je mi totálně ukradená.“ Fotograf se na něj zadíval.

„Takže nemáte chuť pomoct mi odvyprávět příběh Galesburgu?“

Příběh Galesburgu? Co to s tím chlápkem, sakra, je?

„To město skončilo pod vodou před pětasedmdesáti lety,“ odsekl Aaron, „a ne, necítím touhu vám pomáhat.“ Udělal další krok do vody a tentokrát napůl podvědomě natočil tělo tak, aby se vyhnul objektivu. Bylo trochu divné, jak se od něj odráželo oslňující tvrdé světlo, ačkoli bylo toho dne zataženo. „A taky nestojím o žádný úchylácký fotky. A vůbec, tahle oblast je uzavřená, tak co kdybyste se přesunul o kus dál?“

„Jestli je uzavřená, tak porušujeme nařízení oba, ne? Nebo jste tu snad v nějaké oficiální funkci? Pokud ano, omlouvám se. Jen si nejsem jistý, kde schováváte odznak.“

Kde schovávám… Aaron se zhluboka nadechl, vystrčil na chlápka prostředník a prohlásil: „Tady máte ten svůj odznak.“

Muž ho dál pozoroval s tím svým mdlým, posměšným úsměvem.

„Obávám se, že vy nejste ten, koho hledám,“ řekl po chvíli. „Tak přeju příjemné plavání. Dávejte si pozor. Proud je silný.“

„Ne,“ odsekl Aaron, „není.“

Nadechl se a ponořil se pod hladinu. Vychutnával si ten mrazivý šok, kdy se mu stáhl hrudník a sevřely plíce.

Téměř okamžitě se ho zmocnil proud a on se jím nechával vléct dál, dál a dál, aniž by se pohnul. Prvních třicet metrů splýval pod vodou, až pak se vynořil na hladinu v hladké zčeřené brázdě. Paže natažené před sebe, dlaně prohnuté, vykopával nohama a každý pohyb představoval jemně vycizelované dílko dokonalého souladu, lidské tělo proměněné v motor. Počkal, až začnou jeho plíce žebronit o přísun vzduchu, než konečně zvedl hlavu, a i pak do něj voda narážela takovou silou, že měl problém se pořádně nadechnout, aniž by se jí přitom nalokal.

Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že část té vody přichází seshora.

Déšť se proměnil v doopravdický liják.

Překulil se na záda a zadíval se proti proudu. Fotograf zmizel.

5

Cesta autem od domu Micka Fleminga kousek za Albany k Chilewaukeeské přehradě by měla trvat dvě hodiny, ale kvůli dešti mu zabrala skoro tři.

V tom nepolevujícím lijáku Mick přehlédl ceduli označující sjezd z dálnice, takže si zajel nějakých třicet kilometrů. Když konečně dorazil se značným zpožděním k přehradě, byl pěkně naštvaný, a to nebylo dobře, protože z jeho předběžných propočtů vyplývalo, že dnes se potřebuje soustředit na sto procent.

Pokud všechno spočítal správně a pokud bude se stejnou intenzitou pršet i dál, dostane se Chilewaukeeská přehrada velice brzy do obrovských problémů. Mick si zoufale přál, aby se při výpočtech spletl.

To se mu ale stávalo zřídkakdy.

Prvotní odhady nevypadaly vůbec dobře. Stáří přehrady společně s rychle stoupající hladinou kladly extrémní nároky na přepad, a zrovna na ten, který se už celé roky nacházel na Mickově seznamu kriticky ohrožených. Co když nepřestane pršet? Jaké položky v takovém případě ještě zbývaly na stupnici jeho obav? Kardinální průšvih? Totální katastrofa?

Ustaraný vyjížděl už z domu, cesta v dešti a čas promrhaný zajížďkou ho otrávily ještě víc, a teď ho navíc totálně vytočilo, když našel na parkovišti u hráze dva vozy. Slíbili mu, že při jeho návštěvě mu bude k ruce pouze hlavní hrázný Arthur Brady. Pokud by výsledky Mickovy inspekce vyžadovaly formálnější přezkum za přítomnosti více stran, brzy k tomu dojde, ale při první prohlídce chtěl být sám. Šlo o jeho jediný požadavek a měl na něj plné právo. Jakožto revizní šéf oddělení bezpečnosti přehrad newyorského státního odboru pro ochranu životního prostředí – schválně, zkuste to všechno vměstnat na pracovní vizitku – fungoval Mick jako předsunutá hlídka, jako průzkumník. Tato pozice, kterou si vydobyl lety tvrdé dřiny, mu dokonale seděla. Spousta inženýrů měla při inspekcích kolem sebe ráda kompletní tým, aby s jeho členy mohla diskutovat a vyslechnout si odlišné pohledy, podstatné připomínky i napohled nedůležité postřehy. Mick si ale potřeboval udělat první názor sám. K tomuto poznání dospěl v průběhu let za cenu nepříjemných zkušeností. Od dětství přes vysokou až po dospělost si při komunikaci s druhými vždycky připadal, jako by mluvil pod vodou, zatímco všichni ostatní jsou nad hladinou. Navzdory svým unikátním znalostem z oboru stavebního inženýrství a téměř encyklopedické paměti, do níž ukládal vše, co se týkalo přehradních katastrof a stavu hrází po celém světě, měl Mick co dělat, aby udržel pozornost, pokud se ocitl ve skupině lidí, kteří soustavně mluvili, a ještě větší problém mu činilo vysvětlit vlastní myšlenkové pochody. Pokud měl Mick dospět k nějakému zásadnímu odhalení, bylo pravděpodobnější, že se tak stane v soukromí, a proto první inspekce prováděl vždy samostatně. Arthur Brady o jeho požadavku dobře věděl, protože to s ním Mick zrovna včera probíral.

Tak proč tedy ta dvě auta? Kdo tu ještě je?

Z vozu Mick vystoupil celý rozhozený. Tužku si zapomněl v držáku na nápoje, a když se pro ni shýbal, upadl mu iPad. Zatímco s klením čistil přístroj od vody a štěrku, zvedl na moment hlavu a tehdy spatřil toho fotografa.

Muž stál na širokém plochém balvanu přímo nad kalnými, zpěněnými vodami pod hrází. Fotoaparát umístěný na stativu mířil na přepad. I když lilo jako z konve, neměl na sobě bundu, jen promáčenou šedou vestu. A ani klobouk, takže se mu z hustých tmavých vlasů řinula voda, jako by si byl zaplavat a právě vylezl z řeky. Pokud ho ale déšť třeba jen minimálně obtěžoval, nedal to nijak najevo. Jen zdvořile zvedl ruku na pozdrav.

„Nádhera, co?“ prohodil. Ani stopy po sarkasmu. Mick zalétl pohledem od fotografa k hrázi a měl sto chutí s ním souhlasit. Byla to nádhera. Mohutné stupňovitě uspořádané kamenné bloky, dům hrázného, který se nad nimi tyčil jako pozůstatek docela jiné epochy. Nepůsobilo to zdaleka tak mdle jako moderní stavby s holými betonovými fasádami.

Taky to ale nebylo zdaleka tak bezpečné.

„Nádhera, dokud se neprotrhne,“ poznamenal Mick.

Ta slova fotografa evidentně zaujala. „Myslíte, že by se to mohlo stát?“

Mick neměl nejmenší chuť nechat se zatáhnout do hovoru na tohle téma – vlastně na jakékoli téma – s turistou, jenž byl zjevně ochoten zaplatit za dobrou fotografii zápalem plic.

„Mohlo, pokud bych nedělal řádně svoji práci,“ odpověděl úsečně.

„A její součástí bohužel je vás požádat, abyste odešel. Tato oblast je pro veřejnost uzavřená. Cedule to říkají naprosto jasně.“

„Omlouvám se. Nejspíš jsem je přehlédl.“

Mick mávl rukou k silveradu. „Projel jste kolem nich.“

Fotograf zavrtěl hlavou. Z vlasů a vousů se rozstříkla voda do všech stran. „Nepřijel jsem autem. Přišel jsem pěšky. Z lesa.“

Takhle oblečený si vyrazil na túru? Ten člověk vážně skončí se zápalem plic.

„To je jedno,“ prohlásil Mick. „Tato oblast je zkrátka uzavřená.“

Muž se zamračil, ale byl to spíš výraz člověka, který se chystá ohlásit špatnou zprávu, než toho, jenž ji právě vyslechl.

„Máte nějaké oficiální oprávnění? Nebo jsme na lodi přestupníků zákona oba?“

„To rozhodně nejsme,“ odsekl Mick. „Oficiální oprávnění mi dává funkce hlavního inspektora přehrad z Albany. Stačí vám to?“

Muži se rozzářily oči. Naklonil hlavu na stranu a poprvé se na Micka zadíval s opravdovým zájmem.

„Tak hlavní inspektor přehrad. Nevěděl jsem, že taková funkce vůbec existuje.“

Mickovi už pomalu docházela trpělivost a ten chlápek mu začínal jít pěkně na nervy.

„Existuje a já ji vykonávám,“ oznámil.

„Snažím se zdokumentovat historii Galesburgu,“ sdělil mu fotograf. „Nechtěl byste mi s jejím převyprávěním pomoct?“

„Galesburg?“ Mick se málem rozesmál. „Jediným mým zájmem je pomoct Torrance, aby ho nepotkal stejný osud.“

Muži zasvitlo v očích. „Takže vy znáte příběh Galesburgu?“

„Jistěže ano. Byl zatopen kvůli výstavbě přehrady. Osudový zlom v dějinách malého městečka, ke kterému došlo před dlouhou, opravdu dlouhou dobou. Tu přehradu vlastně projektoval můj dědeček.“

„Jeremiah Fleming byl váš dědeček?“ Muž vypadal fascinovaně a Micka udivilo, že to jméno vůbec zná.

„Vidím, že jste si to důkladně nastudoval,“ poznamenal Mick.

Fotograf se usmál, naklonil hlavu na stranu a řekl: „Ano, teď už to vidím. Hlavně na linii brady. A pak ty oči. No ovšem, měl jsem vás poznat hned.“

Micka vyvádělo to pečlivé zkoumání z míry. Tenhle úplně cizí člověk mluvil o jeho podobnosti s mužem, s nímž se sám nikdy nesetkal, s příbuzným, který zemřel desítky let předtím, než se Mick vůbec narodil.

„Když to říkáte. Poslyšte, vážně nemám čas na –“

„Takže jistě chápete, jak je důležité, aby se příběh toho místa uchoval v paměti. Výborně. Jste jedním z nemnoha, kdo jsou s ním osobně provázáni.“

Mick se zhluboka nadechl. „Jistě. Ale já si chci tento příběh uchovat v paměti tím, že se postarám, aby se už neopakoval. Nepotřebujeme v Catskills další zatopená města. A teď buďte tak laskav –“

„Samozřejmě.“ Fotograf zvedl ruku v konejšivém gestu. „Chápu.

Máte tady důležitou práci.“

„Přesně tak.“

Muž přejel zadumaným pohledem od Micka k přepadu. „Opravdu zásadní práci, vzhledem k tomu počasí. Prší už tolik dní.“

„Ano,“ přitakal Mick. „Zásadní.“ Nadechl se s tím, že fotografa naposledy důrazně požádá, aby zvedl kotvy, když muž znovu promluvil.

„Hned odsud zmizím a moc se vám omlouvám, ale bylo by možné, abych si pořídil ještě jeden snímeček? Nevadilo by vám to?“

„To chcete fotit mě?“

Muž přikývl. „To pozadí je naprosto úžasné. A vzhledem k vašemu rodinnému spojení i současné funkci… by to byl prostě ohromně dramatický snímek. Vy, jak stojíte před tím vodním přívalem a v dešti… Prosím, zabere to jen dvě vteřinky.“

Mick neměl mnoho vteřinek nazbyt, ale když se ohlédl k přepadu, musel uznat, že opravdu vypadá impozantně. A i když nebyl žádný narcis, snímek hlavního inženýra z Albany stojícího před přepadem Chilewaukeeské přehrady by skutečně mohl působit dramaticky. Takže žádost toho cizince byla docela opodstatněná.

„Jednu fotku,“ ustoupil Mick, „a pak odsud zmizíte. Domluveno?“ Nad kozí bradkou se rozzářil široký bělostný úsměv.

„Domluveno,“ přikývl muž a sklonil se k fotoaparátu. Mick se k němu natočil čelem, maličko se napřímil a zatáhl břicho. Musel přimhouřit oči, protože objektiv odrážel bůhvíodkud polapené světlo, které jinak na dnešní olovnatě šedé obloze scházelo.

Následovalo cvaknutí závěrky a oslnivý záblesk, který se rozpadl do zářivých čtverečků a dezorientujících koulí, proplouvajících Mickovým zorným polem. Vzápětí se rozplynuly, ale to už tam stál fotograf s aparátem v ruce a stativem v podpaží. Mick na něj zmateně zamžoural. Jak to mohl zvládnout tak rychle?

„Díky, pane,“ řekl cizinec. „Cením si vaší ochoty a přeju vám hodně štěstí při povodni.“

„Jistě.“ Nebyla to žádná povodeň, jen liják, ale tenhle chlápek měl očividně značné sklony k dramatičnosti.

„Mohl bych se vás ještě zeptat na jméno? Kvůli popisku.“

„Mick Fleming.“

„Mick Fleming.“ Muž ta slova pronesl, jako by si je vychutnával.

„Báječné. Hlavní inspektor, říkal jste? Vnuk Jeremiaha Fleminga?“

„Přesně tak. Ale opravdu vás musím požádat, abyste –“

„Už jdu.“

A přesně to taky udělal. Vyrazil zpátky do lesa a zahnul k Panenské hoře, která představovala dost náročný výstup.

„Měl jste si vzít pláštěnku,“ zavolal za ním Mick.

Fotograf se jen zasmál. Mick ho ještě chvíli podmračeně pozoroval a pak vykřikl: „Hej!“

Fotograf se otočil. Teď už ho bylo sotva vidět, protože ho halily mladé břízky a dešťová clona.

„V čem to vyjde?“ zeptal se Mick. Napadlo ho, že by vlastně bylo fajn mít kopii toho snímku. Kdyby řekl své manželce Lori, možná by mu ji dokonce zarámovala. Tím by získal záminku, aby si ji mohl vystavit v kanceláři a přitom předstírat, že to nevzešlo z jeho hlavy.

„Zatím nevím,“ zavolal v odpověď fotograf. „Jsem na volné noze.“ Mick přikývl a snažil se přitom nedat najevo zklamání. „I fotografovi na volné noze přijde vhod pláštěnka,“ poznamenal.

Muž se znovu zasmál a ztratil se mezi stromy. Mick se mohl konečně pustit do práce.

6

Proud byl dravý, přesně jak Aaron doufal.

Tohle byl totiž ten pravý test, tohle odlišovalo Aarona Ellswortha od průměrných plavců. V krytém bazénu, na floridské pláži nebo v létě někde na jezeře umí plavat kdokoli. Postavte ale takového člověka proti silnému proudu a chladu, který se šíří všemi nervy a svírá srdce i plíce, a teprve pak uvidíte, co skutečně dokáže.

Právě tohle osamělé plavání ve studené vodě pod uhlově černou oblohou ho kdysi přesvědčilo, že se opravdu chce stát vodním záchranářem.

Dominoval i v kurzu Pobřežní stráže. Tréninkové dávky polykal k snídani. Od frekventantů se očekávalo, že budou žebronit o pauzu. On žebronil o přídavek.

„Přirozený talent,“ prohlásil stejný seržant, který ho později vykopl, toho dne, kdy Aaron absolvoval svoji první simulaci vypátrání a záchrany tonoucího v temné vodě.

Aarona se to tenkrát dotklo. Na něčem tak těžce vydřeném nebylo nic přirozeného a slovo talent až příliš často naznačovalo dar, který vám byl dán, a ne dovednost vyždímanou z bolavých svalů a pálících plic za strastiplných nocí v mrazivé vodě. Chápal, že to seržant myslel jako kompliment, ale copak, sakra, nikdo netušil, jak obtížné je dosáhnout statusu přirozeného talentu, jak tvrdě kvůli tomu musí člověk dřít a jak hluboce mu na úspěchu musí záležet?

Přirozený talent. Jasně.

Označit ho za nejlepšího plavce v rámci dvanáctičlenného ročníku bylo směšné. Byl lepší než těch zbylých jedenáct dohromady. Jednoznačně rychlejší a s větší výdrží, ale tím, co ho skutečně vyčleňovalo od ostatních, byla schopnost nepropadat panice. Mohli po něm do vody házet cokoli, nic ho nevyvedlo z míry, i když právě toto bylo cílem. Netrvalo dlouho, než si instruktoři i ostatní účastníci kurzu uvědomili jednu věc: Aaron Ellsworth neznal ve vodě strach ze smrti.

A přesto ho poslali domů.

Ironickou shodou okolností dojel právě na nácvik zvládání panikařící osoby. Scénář byl zcela prostý: jeden z nováčků hrál roli hysterické oběti, házel sebou ve vodě a druhý ho měl zpacifikovat a zachránit, odtáhnout ke koši ve středu bazénu, který simuloval spouštěcí koš vrtulníku.

Kluk, jehož poslali do vody s Aaronem, byl jedním z těch arogantních namistrovaných pitomců, kteří se neustále snaží dělat neoficiálního vůdce party, kteří se ostatním pokoušejí zvyšovat morálku žvásty o tom, jak si musí sáhnout na dno a že prostřednictvím bolesti se tělo zbavuje slabosti. Taková chodící a mluvící reklama na Nike. Johnny – to pro něj bylo typické, dospělý chlap, a říká si Johnny – byl o nějakých patnáct kilo těžší než Aaron, a když se chopil role oběti, dal do toho opravdu všechno. I kdyby Aaron nezaslechl šeptané pokyny, které jeho kolegovi dával instruktor, stejně by věděl, co ho čeká. Kurážný Johnny se chystal dát Aaronovi pořádně zabrat, aby ho zesměšnil.

Jakmile se ocitli v bazénu, rozehrál Johnny svoji roli panikařící oběti na úrovni kandidáta na Oscara. Mrskal sebou ve vodě jako stržený drát elektrického vedení, kolena a lokty lítaly do všech stran, rozháněl se po Aaronově rozkroku, žaludku, ledvinách.

Za neustálého pokřikování instruktora na okraji bazénu Aaron toho pitomečka znehybnil úchopem zezadu a táhl ho k záchrannému koši. Jenže když se ocitli už skoro u koše, Johnny se rozhodl, že to ještě nestačilo, a divoce sebou zazmítal ve snaze Aarona setřást, namísto toho je ale oba stáhl pod vodu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Chlad.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.